ЖИТОМИРСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Справа № 295/17679/25 | | Головуючий у 1-й інст. Стрілецька О. В.
Категорія 39 | | Доповідач Панкеєва В.А.

ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 серпня 2026 року Житомирський апеляційний суд у складі:
головуючого судді Панкеєвої В.А.,
суддів  Григорусь Н.Й., 
Талько О.Б.,
розглянувши у спрощеному письмовому провадженні без виклику сторін у місті Житомирі цивільну справу № 295/17679/25 за позовом акціонерного товариства "Таскомбанк" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,
за апеляційною скаргою представника акціонерного товариства "Таскомбанк" - Попова Євгена Васильовича
на рішення Богунського районного суду міста Житомира від 23 лютого 2026 року, 

встановив:

У грудні 2025 року представник акціонерного товариства "Таскомбанк" (далі - АТ "Таскомбанк") звернувся до суду з позовом, в якому просив стягнути з ОСОБА_1 на користь позивача заборгованість за кредитним договором №002/19826646-CK_SB від 03 квітня 2023 року в розмірі 39 612,20 грн, з яких: 23 681,08 грн - заборгованість по тілу кредиту (в т.ч. прострочена) та 15 931,12 грн - заборгованість по процентам (в т.ч. прострочена) та вирішити питання судових витрат.
Свої вимоги мотивував тим, що 03 квітня 2023 року між АТ "Таскомбанк" та ОСОБА_1 було підписано заяву-договір на укладення договору про комплексне банківське обслуговування, яку слід розуміти як кредитний договір № 002/19826646-CK_SB від 03 квітня 2023 року.
ОСОБА_2 з 03 квітня 2023 року є власником поточного рахунку у гривні № НОМЕР_1 , який відкритий до заяви-договору на укладання договору про комплексне банківське обслуговування, який обліковується за номером кредитного договору з номером №002/19826646-CK_SB.
Умовами Кредитного договору визначено, що ознайомившись з публічною пропозицією АТ "Таскомбанк" на укладення договору про комплексне банківське обслуговування фізичних осіб, тарифами АТ "Таскомбанк", позичальник просив відкрити поточний рахунок у гривні, операції за яким можуть здійснюватися з використанням електронних платіжних засобів, на своє ім`я та виявив бажання оформити на своє ім`я платіжну картку Master Card World та встановити кредитний ліміт на суму, вказану в мобільному додатку.
Таким чином, позичальнику було встановлено ліміт кредитування рахунку в межах максимальної суми загального ліміту кредитування для вказаного продукту (що складає 200 000,00 грн), а саме надані кредитні кошти в сумі 24 000,00 грн, з процентною ставкою за встановленим кредитним лімітом - 59 %; строк користування - 12 місяців з автоматичною пролонгацією.
Кредитні кошти відповідачці було надано у спосіб, зазначений в кредитному договорі, що підтверджується відповідною випискою, отже кредитодавець свої зобов`язання за кредитним договором виконав в повному обсязі.
У подальшому відповідачка перестала виконувати умови вказаного договору в повній мірі та сплачувати заборгованість по кредиту та процентах, у зв`язку з чим станом на 02 вересня 2025 року утворилася заборгованість за кредитним договором №002/19826646-CK_SB від 03 квітня 2023 року в розмірі 39 612,20 грн.
Рішенням Богунського районного суду міста Житомира від 23 лютого 2026 року позов задоволено частково. Стягнуто зі ОСОБА_3 на користь АТ "Таскомбанк" заборгованість за тілом кредиту за кредитним договором №002/19826646-CK_SB від 03 квітня 2023 року у сумі 14 230,89 грн, а також стягнуто судовий збір у розмірі 872,06 грн. В іншій частині позову відмовлено.
Не погоджуючись з рішенням суду, представник АТ "Таскомбанк" - адвокат Попов Є.В. подав апеляційну скаргу. Вважає рішення суду в частині відмови у задоволенні вимог щодо заборгованості по процентах незаконним та необґрунтованим, оскільки суд першої інстанції неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, судом порушено норми процесуального права та неправильно застосовано норми матеріального права.
Зазначає, що відповідачка не повідомляла позивача про те, що її чоловік перебуває на військовій службі та жодних документів на підтвердження даного факту позивачу в момент, коли він набув цього статусу, не надавала. Також відповідних документів відповідачка не надала після отримання повідомлення вимоги про сплату заборгованості від 23 вересня 2025 року.
Суд має враховувати позиції Верховного Суду викладені у постановах від 15 липня 2020 року у справі № 199/3051/14 та від 04 вересня 2024 року у справі № 426/4264/19, де зазначено, що для отримання пільги мобілізовані позичальники повинні надати банку перелік документів, встановлений листом Міністерства оборони України від 21 серпня 2014 року № 322/2/7142.
Відповідно до п.6 Згоди та запевнення клієнта до договору, відповідачка мала повідомити банк про зміну персональних даних, що стосується і того, що вона має право на пільги відповідно до законодавства. Відповідачка свідомо не повідомила банк про таку важливу обставину, а уже при ініціюванні судового процесу надала документи до суду.
Вважає, що нарахування відсотків відповідачці здійснювалося правомірно, оскільки вона не повідомила банк про поширення на неї гарантій, передбачених Законом України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей". За таких обставин нарахування відсотків відповідно до умов договору є законним, а відповідачка не звільняється від обов`язку повного погашення заборгованості.Банківські виписки із рахунків є належними та допустимими доказами у справі, що підтверджують рух коштів по конкретному банківському рахунку, вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня, та є підтвердженням виконаних за день операцій. Тобто виписки за картковими рахунками можуть бути належними доказами щодо заборгованості за кредитним договором. Позивачем до позовної заяви долучено такі виписки, що належним чином доводять рух коштів. Розрахунок заборгованості, наданий банком, відповідачка не спростувала, не надала власного розрахунку для аргументації того, що не погоджується із сумою стягнення.
Суд першої інстанції здійснив перерахунок заборгованості не у зв`язку з помилковістю розрахунку позивача, а шляхом віднесення сплачених відповідачем відсотків до тіла кредиту. Вважає такий висновок необґрунтованим, оскільки відповідачка сплачувала ці кошти саме як відсотки за користування кредитом, що свідчить про її згоду з відповідними умовами договору. На підставі викладеного просив скасувати частково рішення суду та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги про стягнення заборгованості за відсотками у розмірі 15 931,12 грн та стягнути з відповідачки судові витрати.
Ухвалами Житомирського апеляційного суду від 21 квітня 2026 року відкрито провадження у справі та справу призначено до розгляду без повідомлення учасників справи.
Відповідно до частини 13 статті 7 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи.
Справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України (частина 1 статті 368 ЦПК України).
Враховуючи наведене, розгляд справи здійснюється без повідомлення учасників справи.
Суд апеляційної інстанції створив учасникам процесу належні умови для ознайомлення з рухом справи шляхом надсилання процесуальних документів та апеляційної скарги, а також надав строк для подачі відзиву.
Крім того, кожен з учасників справи має право безпосередньо знайомитися з її матеріалами, зокрема, з аргументами іншої сторони, та реагувати на ці аргументи відповідно до вимог ЦПК України.
У відзиві на апеляційну скаргу відповідач зазначає, що суд першої інстанції всебічно дослідив обставини справи, надані сторонами докази та правильно застосував норми матеріального і процесуального права. Вказує, що позивачем було подано розрахунок заборгованості, з якого вбачається здійснення нею платежів на виконання кредитного договору, однак окремі платежі були зараховані банком не в повному обсязі, а частина сплачених коштів у сумі 587,87 грн безпідставно не врахована при визначенні розміру заборгованості. Крім того, звертає увагу, що судом першої інстанції встановлено арифметичну помилку у розрахунку заборгованості, поданому позивачем, наявність якої представник банку в апеляційній скарзі фактично не заперечує, зазначаючи лише про її технічний характер. З огляду на це, на її думку, суд першої інстанції обґрунтовано перевірив правильність здійсненого позивачем розрахунку та самостійно визначив дійсний розмір заборгованості за тілом кредиту.
Також зазначає, що з 15 листопада 2023 року, після укладення шлюбу з військовослужбовцем, на неї поширюються пільги, передбачені пунктом 15 статті 14 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", у зв`язку з чим проценти за користування кредитом після цієї дати не підлягали нарахуванню. Суд першої інстанції правомірно здійснив перерахунок кредитної заборгованості, врахував надмірно сплачені проценти при визначенні остаточного розміру боргу та ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке просить залишити без змін.
20 травня 2026 представник позивача подав відповідь на відзив, зазначив, що відповідачем не було спростовано доводи, наведені в обґрунтування апеляційної скарги.
Враховуючи характер спірних правовідносин між сторонами, предмет доказування, зважаючи на конкретні обставини у справі, які не вимагають проведення судового засідання з повідомленням сторін для повного та всебічного встановлення обставин справи, оскільки в матеріалах справи містяться докази, надані сторонами, наявні правові підстави для розгляду справи у порядку письмового провадження без участі сторін.
Згідно з частиною п`ятою статті 268, статті 381 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до частини 1 статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Частина 3 статті 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з частин 1, 2 статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина 1 стаття 13 ЦПК України).
Відповідно до частин 1, 2 статті 207 Цивільного кодексу (далі - ЦК України) правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-комунікаційної системи, що використовується сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом. 
Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства.
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною 1 статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Відповідно до частини 1 статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Судом встановлено, що 03 квітня 2023 року ОСОБА_2 підписала заяву-договір на укладення договору про комплексне банківське обслуговування (а.с.5-6 т.1), яка разом з публічною пропозицією АТ "Таскомбанк" на укладення договору про комплексне банківське обслуговування та тарифами банку, що розміщені на сайті АТ "Таскомбанк" складають договір про комплексне банківське обслуговування фізичних осіб в мобільному застосунку izibank.
Відповідно до п.1 заяви визначено, що підписанням цієї заяви власноручним підписом або цифровим власноручним підписом на екрані власного мобільного пристрою/смартфону в мобільному застосунку вона просить відкрити поточний рахунок у гривні № НОМЕР_1 для власних потреб для зберігання коштів, виконання платіжних операцій, відповідно до умов договору та вимог законодавства України; оформити на своє ім`я платіжну картку Master Card World Contacrless та встановити кредитний ліміт на суму, вказану в мобільному додатку.
Також відповідачка погодилась щодо встановлення кредитного ліміту в межах максимальної суми загального ліміту кредитування для вказаного продукту, що складає 200 000,00 грн, терміном на 12 місяців (365 днів) з можливістю автоматичної пролонгації на той самий строк. Їй відомо, що на кредит буде нараховуватись процентна ставка 59% річних.
Позичальником підписано згоду та запевнення клієнта до договору та заяву-договір на відкриття банківського вкладу на вимогу для фізичних осіб "zanachka" (а.с.6 зв.-10 т.1).
Невід`ємною частиною, з якою ознайомилась ОСОБА_2 є публічна пропозиція АТ "Таскомбанк" на укладення договору про комплексне банківське обслуговування фізичних осіб в межах.
Заява-договір підписана кваліфікованим електронним підписом. Підпис накладено 03 квітня 2023 року.
Отже, підписаний сторонами кредитний договір є належно оформленим та укладеним відповідно до вимог чинного законодавства.
Позивач виконав свої обов`язки за кредитним договором в повному обсязі, надавши позичальнику кредитні кошти на умовах та в спосіб, визначений цим договором.
Як вбачається із наданого позивачем розрахунку заборгованості за вищезгаданим кредитним договором, відповідачка ОСОБА_2 свої зобов`язання щодо повернення суми кредиту, передбачені договором, належним чином не виконала, внаслідок чого станом на 02 вересня 2025 року утворилася заборгованість у розмірі 39 612,20 грн, з яких: 23 681,08 грн - заборгованість по тілу кредиту (в т.ч. прострочена) та 15 931,12 грн - заборгованість по відсоткам (в т.ч. прострочена) (а.с.19-20 т.1).
Випискою по особовому рахунку кредитного договору №002/19826646-CK_SB за період з 03 квітня 2023 року по 02 вересня 2025 року, підтверджується, що ОСОБА_2 користувалася кредитними коштами (а.с.21-98 т.1).
25 вересня 2025 року на адресу ОСОБА_2 було направлене повідомлення-вимога про дострокове виконання грошових зобов`язань за кредитним договором №002/19826646-CK_SB від 03 квітня 2023 року, надавши можливість протягом 30 календарних днів добровільно погасити кредит в повному обсязі, але в будь якому випадку не пізніше 45 календарних днів з дня направлення банком повідомлення позичальнику. Однак у визначені строки зазначені вимоги відповідачем не виконані (а.с.99 т.1).
Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, виходив з того, що з 15 листопада 2023 року відповідачка має пільги і звільняється від нарахування відсотків. Крім того зазначив, що відповідачка переплатила відсотки в розмірі 8 862,32 грн, а тому місцевий суд вважав правильним зарахувати ці кошти в рахунок погашення заборгованості за тілом кредиту та дійшов висновку, що залишок боргу за тілом кредиту становить 14 230,89 грн.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.
Статтею 629 ЦК України визначено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Відповідно до статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. 
Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи щодо позовних вимог про стягнення заборгованості за нарахованими відсотками у сумі 15 931,12 грн, апеляційний суд виходить з наступного.
Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. 
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).
Оскаржуючи рішення суду в частині відмови у задоволенні вимог про стягнення відсотків за користування кредитом, представник АТ "Таскомабанк" наголошував на безпідставності застосування пільг, встановлених Законом України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" від 20 грудня 1991 року № 2011-XII (далі - Закон № 2011-XII).
Закон № 2011-XII відповідно до Конституції України визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі. 
У статтях 1-2 цього Закону закріплені гарантії соціального і правового захисту військовослужбовців та членів їх сімей, за якими військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами. У зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.
Пунктом 15 статті 14 Закону № 2011-XII встановлено, що військовослужбовцям, які були призвані на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або на військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період на весь час їх призову, а також їх дружинам (чоловікам), а також іншим військовослужбовцям, під час дії особливого періоду, які брали або беруть участь у захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України і брали безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення, перебуваючи безпосередньо в районах антитерористичної операції у період її проведення, у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації в Донецькій та Луганській областях, забезпеченні їх здійснення, перебуваючи безпосередньо в районах та у період здійснення зазначених заходів, у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку із збройною агресією Російської Федерації проти України, їх дружинам (чоловікам) - штрафні санкції, пеня за невиконання зобов`язань перед підприємствами, установами і організаціями усіх форм власності, у тому числі банками, та фізичними особами, а також проценти за користування кредитом не нараховуються, крім кредитних договорів щодо придбання майна, яке віднесено чи буде віднесено до об`єктів житлового фонду (жилого будинку, квартири, майбутнього об`єкта нерухомості, об`єкта незавершеного житлового будівництва, майнових прав на них), та/або автомобіля, а також крім кредитних договорів щодо придбання та встановлення фотоелектричних модулів та/або вітрових електроустановок разом із гібридними інверторами та установками зберігання енергії, проценти за якими можуть бути погашені чи компенсовані за рахунок третіх осіб або держави. 
Відповідно до ст.1 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" від 21 жовтня 1993 року № 3543-XII особливий період - період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, сил оборони і сил безпеки, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і час демобілізації після закінчення воєнних дій.
З моменту оголошення Указу Президента України "Про часткову мобілізацію" від 17 березня 2014 року №303/2014 в Україні настав особливий період.
Стаття 3 Закону № 2011-XII унормовано, що дія цього Закону поширюється на військовослужбовців Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів спеціального призначення, державних органів спеціального призначення з правоохоронними функціями, Служби зовнішньої розвідки України, розвідувального органу Міністерства оборони України, розвідувального органу центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони державного кордону, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України (далі - військових формувань, правоохоронних та розвідувальних органів), які проходять військову службу на території України, і військовослужбовців зазначених вище військових формувань, правоохоронних та розвідувальних органів - громадян України, які виконують військовий обов`язок за межами України, у тому числі на території держави-агресора, під час їх безпосередньої участі у здійсненні та/або забезпеченні здійснення заходів, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку із збройною агресією проти України, а також на членів їх сімей
Відповідно до правової позиції Касаційного цивільного суду Верховного Суду, викладеної у п.74 постанови від 04.09.2024 р. у справі № 426/4264/19: "У постанові Верховного Суду від 15 липня 2020 року у справі № 199/3051/14 викладено правовий висновок про перелік необхідних документів доведеності статусу особи, яка має право на пільги, визначені пунктом 15 частини третьої статті 14 Закону України "Про соціальний і правовий статус військовослужбовців та членів їх сімей", який полягає у тому, що для звільнення від нарахування штрафів, пені та відсотків за користування кредитом мобілізовані позичальники повинні надати банку перелік документів, встановлений листом Міністерства оборони України від 21 серпня 2014 року № 322/2/7142.
Такими документами є: військовий квиток, в якому у відповідних розділах здійснюються службові відмітки, або довідка про призов військовозобов`язаного на військову службу, видана військовим комісаріатом або військовою частиною, а для резервістів - витяг із наказу або довідка про зарахування до списків військової частини, які видаються військовою частиною. На вказані пільги мають право лише мобілізовані позичальники".
Зазначена норма є імперативною та не ставить виникнення права на відповідну пільгу в залежність від повідомлення кредитора чи подання до банку будь-яких документів. Право на пільгу виникає безпосередньо в силу закону з моменту набуття особою статусу дружини військовослужбовця.
Матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_4 ( ОСОБА_2 ) є дружиною ОСОБА_5 , що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_2 (а.с.227-228 т.1).
Як убачається з довідки військової частини НОМЕР_3 № 2912 від 07 жовтня 2024 року старший солдат ОСОБА_5 проходить службу за призовом під час мобілізації на особливий період з 26 лютого 2022 року (а.с.235 т.1).
Крім того, із довідки військової частини НОМЕР_3 №9280 від 15 липня 2026 року вбачається, що старший солдат ОСОБА_5 перебуває на військовій службі за призовом під час мобілізації у військовій частині НОМЕР_3 (а.с.236 т.1).
Таким чином, суд першої інстанції обґрунтовано виходив із того, що з 15 листопада 2023 року, тобто з моменту укладення шлюбу з військовослужбовцем, на відповідачку ОСОБА_1 поширюються пільги, передбачені пунктом 15 частини першої статті 14 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", у зв`язку з чим проценти за користування кредитом після цієї дати нарахуванню не підлягають.
Доводи апеляційної скарги про те, що відповідачка не повідомила банк про укладення шлюбу з військовослужбовцем та не надала відповідні підтверджуючі документи, не спростовують встановленого судом факту наявності у неї права на пільгу, передбачену законом.
Посилання апелянта на умови кредитного договору щодо обов`язку повідомляти банк про зміну персональних даних не можуть бути підставою для обмеження чи скасування соціальних гарантій, встановлених законом, оскільки умови договору не можуть суперечити імперативним нормам законодавства.
Неповідомлення Стеценко ( ОСОБА_2 ) про наявність у неї визначених пунктом 15 статті 14 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" пільг щодо сплати відсотків за користування кредитом та неподання відповідних письмових доказів не має правового значення при вирішенні цього спору, оскільки застосування приписів пункту 15 статті 14 вказаного Закону обумовлено самим фактом наявності статусу дружини військовослужбовця у конкретної особи, яка несе відповідальність перед банківською установою, їх застосування є обов`язком суду та жодним чином не обумовлено відомостями про обізнаність банку щодо наявності в особи спеціального статусу.
Апеляційний суд відхиляє доводи позивача про неможливість застосування при вирішенні спору положень пункту 15 статті 14 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" з посланням на постанову Верховного Суду від 04 вересня 2024 року у справі № 426/4264/19, оскільки обставини цієї справи та справи, яка переглядається в апеляційному порядку, а також наявні у них докази, що підтверджують статус особи як військовослужбовця, є різними. 
Визначальним для вирішення спору є наявність у особи статусу дружини військовослужбовця під час дії особливого періоду та участь у захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України на час виникнення спірних правовідносин. Наведеними вище доказами підтверджено, що таким вимогам Стеценко ( ОСОБА_2 ) відповідає.
Колегія суддів звертає увагу, що на виконання кредитного договору №002/19826646-CK_SB укладено 03 квітня 2023 року, відповідачка ОСОБА_2 неодноразово вносила кошти для погашення заборгованості як за тілом, так і за нарахованими відсотками, що підтверджується сторонами.
Матеріалами справи підтверджується, що право на пільгу виникло у відповідачки з 15 листопада 2023 року. Відтак нарахування процентів за користування кредитом після цієї дати є неправомірним.
Суд першої інстанції правильно встановив, що станом на 15 листопада 2023 року правомірно нарахованими були проценти з 03.04.2023 по 01.11.2023 у розмірі 5511,69 грн, тоді як фактично відповідачкою сплачено процентів у сумі 14 374,01 грн. Таким чином, відповідачка переплатила 8 862,32 грн, які обґрунтовано судом першої інстанції зараховано в рахунок погашення заборгованості за тілом кредиту (а.с.237-240 т.1).
Оскільки після набуття відповідачкою права на пільгу банк не мав правових підстав для нарахування та утримання процентів за користування кредитом, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про врахування надмірно сплачених коштів при визначенні остаточного розміру заборгованості за кредитним договором.
З огляду на зазначене, підстави для скасування рішення суду з наведених апелянтом підстав відсутні.
Таким чином, судом першої інстанції правильно визначено характер спірних правовідносин, встановлено обсяг прав та обов`язків сторін, застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, що склались між сторонами, надано повну, всебічну та об`єктивну оцінку наявним у справі доказам та обґрунтовано ухвалено рішення про часткове задоволення позову.
Доводи апеляційної скарги щодо незаконності рішення місцевого суду, наведені у скарзі, не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки, які ґрунтовно, повно викладені у мотивувальній частині оскаржуваного рішення суду, та зводяться до переоцінки доказів, незгоди апелянта з висновками щодо їх оцінки.
Відповідно до статті 89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
За приписами пункту 1 частини 1 стаття 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Згідно статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Відтак, у відповідності до положень статті 375 ЦПК України, колегія дійшла висновку про наявність підстав для залишення апеляційної скарги без задоволення, а оскаржуваного рішення місцевого суду - без змін.
За приписами частини 13 статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Враховуючи, що у задоволенні апеляційної скарги відмовлено, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи, немає.
Відповідно до пункту 2 частини 3 статті 389 ЦПК України судові рішення у малозначних справах не підлягають касаційному оскарженню. Малозначними, зокрема, є справи, у яких ціна позову не перевищує тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (пункт 1 частини 6 статті 19 ЦПК України). Дана справа є малозначною в силу вимог закону.

Керуючись ст. ст. 258, 259, 367, 368, 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

ухвалив:

Апеляційну скаргу представника акціонерного товариства "Таскомбанк" - Попова Євгена Васильовича залишити без задоволення, а рішення Богунського районного суду міста Житомира від 23 лютого 2026 року - без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і оскарженню у касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий В.А. Панкеєва 

Судді Н.Й. Григорусь

О.Б. Талько