08.09.26
22-ц/812/1784/26
Провадження № 22-ц/812/1784/26 Головуючий суду першої інстанції Вуїв О.В.
Суддя-доповідач апеляційного суду Царюк Л.М.
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
08 вересня 2026 року м. Миколаїв Справа № 473/520/26
Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах: 
головуючого – Царюк Л.М.,
суддів – Базовкіної Т.М., Яворської Ж.М.,
розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 , в інтересах якого діяв його представник – ОСОБА_2 , на заочне рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 26 березня 2026 року, ухвалене під головуванням судді Вуїва О.В., в залі судового засідання в м. Вознесенськ, за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Українські фінансові операції» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, 

В С Т А Н О В И В:

05 лютого 2026 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Українські фінансові операції» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором. 
Позов мотивований тим, що 20 вересня 2024 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Лінеура Україна» (далі – ТОВ «Лінеура Україна») уклало з ОСОБА_1 договір про надання коштів на умовах споживчого кредиту № 4982269. 
Відповідно до договору ТОВ «Лінеура Україна» надало ОСОБА_1 кредит у розмірі 10 000 грн зі строком користування коштами протягом 360 днів, який в свою чергу зобов`язався щомісячно частинами (відповідно до узгодженого графіку) повертати кредит, повернувши його в повному обсязі не пізніше 14 вересня 2025 року, а також сплачувати проценти за користування ним у розмірі 1 % на день від суми залишку заборгованості за кредитом. 
02 червня 2025 року ТОВ «Лінеура Україна» уклало з ТОВ «Українські фінансові операції» договір факторингу № 02-1/06/2025, за яким первісний кредитор відступив позивачу право грошової вимоги до ОСОБА_1 за зобов`язаннями, що виникли з кредитного договору від 20 вересня 2024 року № 4982269. 
Позичальник свої зобов`язання жодному з кредиторів належним чином не виконав, у зв`язку з чим у нього виникла заборгованість у загальному розмірі 43 290 грн, у тому числі: заборгованість за кредитом – 10 000 грн; заборгованість за процентами – 33 290 грн. 
Посилаючись на викладене, ТОВ «Українські фінансові операції» просило суд стягнути з ОСОБА_3 заборгованість за кредитним договором від 20 вересня 2024 року № 4982269. В загальному розмірі 43 290 грн. 
Заочним рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 26 березня 2026 року позов задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Українські фінансові операції» заборгованість за Договором про надання коштів на умовах споживчого кредиту від 20 вересня 2024 року № 4982269, що утворилася станом на 15 вересня 2025 року, а саме: заборгованість за кредитом у розмірі 10 000 грн; заборгованість за процентами за користування кредитом (за період з 20 вересня 2024 року до 14 вересня 2025 року) у розмірі 33 190 грн, а всього в загальному розмірі 43 190 грн, а також 7 656.28 грн судових витрат.
Рішення суду мотивовано тим, що суд не погоджується з наданим розрахунком в частині нарахованих процентів, оскільки вказані нарахування частково не узгоджуються з умовами кредитного договору, а саме з датою закінчення строку кредитування. При цьому, проценти нараховувалися позивачем за узгодженим сторонами розміром процентної ставки. Умови кредитного договору щодо розміру денної процентної ставки не суперечать вимогам Закону України «Про споживче кредитування». При здійснені нарахувань враховано здійснені позичальником платежі за кредитним договором. 
За такого, стягненню підлягає лише заборгованість за договірними процентами, нарахованими в межах строку кредитування, тобто до 14 вересня 2025 року (у розмірі 33 190 грн).
Не погодившись з рішенням суду ОСОБА_4 , в інтересах якого діяв його представник – ОСОБА_2 , подав апеляційну скаргу, де посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права просив рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі. 
Апеляційну скаргу мотивовано тим, що суд допустив порушення норм процесуального права, яке впливає на правильність вирішення спору, оскільки всі висновки у справі ґрунтуються на підставі дослідження копій доказів, які, на думку позивача, доводять факт укладення кредитного договору між сторонами та фактичного перерахування коштів відповідачу, проте останній ставить під сумнів надані позивачем докази, про що зазначалося у заяві про перегляд заочного рішення, адже участі в розгляді справи відповідач не приймав. 
В той же час, суд не виконав вимог статті 95 ЦПК України та не витребував у позивача оригінали електронних доказів, а відповідач не міг таке клопотання заявити під час розгляду справи, оскільки як зазначалося вище участі в судовому розгляді не приймав, і це свідчить про порушенням принципу змагальності сторін.
Суд не врахував, що відповідач не підписував надану позивачем копію договору про надання коштів на умовах споживчого кредиту від 20 вересня 2024 року № 4982269, а під час розгляду справи оригінал договору не витребував та не дослідив його, в тому числі не перевірив його цілісність і незмінюваність. 
В оскаржуваному рішенні суд в достатній мірі не виклав мотиви, на яких воно базується, адже право на захист може вважатися ефективним тільки тоді, якщо зауваження сторін насправді «заслухані», тобто належним чином судом вивчені усі їх доводи, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення ЄСПЛ у справах «Мала проти України»; «Суомінен проти Фінляндії»). 
В той же час відповідач належним чином судом не повідомлявся про дату, час і місце судового засідання, як наслідок не приймав участі в судовому засіданні та не міг повідомити про причини неявки в судове засідання, а також надати суду відповідні аргументи проти позову та заявити відповідні клопотання про витребування оригіналів доказів.
Від ТОВ «Українські фінансові операції» надійшов відзив на апеляційну скаргу.
В своєму відзиві позивач зазначав, що відповідач не надає жодних доказів (письмових, електронних) на спростування як підстав та ціни позову.
На стадії перегляду заочного рішення відповідач не надав жодних доказів у контексті їх істотності для правильного вирішення справи, через що суд першої інстанції законно залишив без задоволення заяву про перегляд заочного рішення.
Зміст апеляційної скарги зводить до заперечень всього, однак не містить суть та мотиви із яких апеляційний суд має скасувати рішення суду та відмовити у позові.
Без проходження реєстрації та отримання одноразового ідентифікатора, без здійснення входу відповідача на вебсайт за допомогою логіна і пароля особистого кабінету укладання договору між сторонами є технічно неможливим.
Належних і документальних доказів на спростування тверджень позивача щодо наявності на договорі електронного цифрового підпису одноразового ідентифікатора відповідачем не надано.
Скаржник не спростував того, що не отримував кошти в сумі 10 000 грн у період із 20 по 25 вересня 2024 року та/або що отримані кошти в сумі 10 000 грн мають інше цільове призначення ніж спірні правовідносини у справі.
Позивач просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
За приписами частини 1 статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Відповідно до частини 13 статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Судом першої інстанції та матеріалами справи встановлено, що 20 вересня 2024 року ТОВ «Лінеура Україна» уклало з ОСОБА_1 договір про надання коштів на умовах споживчого кредиту № 4982269. 
Відповідно до договору ТОВ «Лінеура Україна» зобов`язалося надати ОСОБА_1 кредит у розмірі 10 000 грн зі строком користування коштами протягом 360 днів, який в свою чергу зобов`язався щомісячно частинами (відповідно до узгодженого графіку) повертати кредит, повернувши його в повному обсязі не пізніше 14 вересня 2025 року, а також сплачувати проценти за користування ним у розмірі 1% на день від суми залишку заборгованості за кредитом. 
02 червня 2025 року ТОВ «Лінеура Україна» уклало з ТОВ «Українські фінансові операції» Договір факторингу № 02-1/06/2025, за яким первісний кредитор відступив позивачу право грошової вимоги до ОСОБА_1 за зобов`язаннями, що виникли з кредитного договору від 20 вересня 2024 року за № 4982269 
ТОВ «Лінеура Україна» перерахувало кредитні кошти у загальному розмірі 10 000 грн на банківську картку позичальника, що підтверджується довідкою АТ КБ «ПриватБанк» від 06 березня 2026 року № 20.1.0.0.0/7-260304/59124-БТ.
Позичальник свої зобов`язання жодному з кредиторів належним чином не виконав, у зв`язку з чим станом на 15 вересня 2025 року йому нараховано заборгованість у загальному розмірі 43 290 грн, у тому числі:
- заборгованість за кредитом – 10 000 грн;
- заборгованість за процентами (за період з 20 вересня 2024 року до 15 вересня 2025 року) – 33 290 грн.
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи, апеляційний суд виходить з такого.
За правилом частини 1 статті 205 Цивільного кодексу України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.
Відповідно до частин 1, 2 статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.
Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.
Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства.
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Відповідно до статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.
Загальні правила щодо форми договору визначено статтею 639 ЦК України, згідно з якою: договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлено законом; якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для такого виду договорів не вимагалася; якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі; якщо сторони домовились укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлено письмової форми, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами; якщо сторони домовилися про нотаріальне посвідчення договору, щодо якого законом не вимагається нотаріального посвідчення, такий договір є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення.
Аналізуючи викладене, слід дійти висновку про те, що будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статі 205, 207 ЦК України).
Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі № 732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі № 404/502/18, від 07 жовтня 2020 року № 127/33824/19.
У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
За змістом статті 1056-1 ЦК України процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору.
Відповідно до частини 1 статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Згідно зі статтею 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним.
Матеріали справи свідчать про те, що оспорюваний договір укладений в електронній формі.
Порядок укладання договорів в електронній формі регламентується також Законом України «Про споживче кредитування» та Законом України «Про електронну комерцію».
Зокрема, у статті 13 Закону України «Про споживче кредитування» зазначено, що Договір про споживчий кредит, договори про надання додаткових та супутніх послуг кредитодавцем і третіми особами та зміни до них укладаються у письмовій формі (у паперовому або електронному вигляді з накладенням електронних підписів, електронних цифрових підписів, інших аналогів власноручних підписів (печаток) сторін у порядку, визначеному законодавством). Кожна сторона договору отримує по одному примірнику договору з додатками до нього. Примірник договору, що належить споживачу, має бути переданий йому невідкладно після підписання договору сторонами.
Згідно із пунктом 6 частини 1 статті 3 Закону «Про електрону комерцію» електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших; електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.
При цьому, одноразовий ідентифікатор - це алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти договір (пунктом 12 частини 1 статті 3 Закону).
Відповідно до частини 3 статті 11 цього Закону «Про електрону комерцію» електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.
Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (частини 4 статті 11 Закону «Про електрону комерцію»).
Згідно із частиною 6 статті 11 Закону «Про електрону комерцію» відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.
За правилом частини 8 статті 11 Закону «Про електрону комерцію» у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору.
Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документ(частина 12 статті 11 Закону «Про електрону комерцію»).
Стаття 12 Закону «Про електрону комерцію» визначає яким чином підписуються угоди в сфері електронної комерції. Якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Із системного аналізу положень вище вказаного законодавства вбачається, що з урахуванням особливостей договору, щодо виконання якого виник спір між сторонами, його укладання в електронному вигляді через інформаційно-комунікаційну систему первісного кредитора можливе за допомогою електронного цифрового підпису одноразовим ідентифікатором відповідача лише за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами цього правочину.
В іншому випадку електронний правочин може бути підписаний сторонами електронним підписом одноразового ідентифікатора та/або аналогом власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Електронні документи (повідомлення), пов`язані з електронним правочином, можуть бути подані як докази сторонами та іншими особами, які беруть участь у судовому розгляді справи.
Таким чином, укладання договору в електронному вигляді через інформаційно-комунікаційну систему можливе за допомогою електронного підпису лише за умови використання засобу електронного підпису усіма сторонами цього правочину. В іншому випадку електронний правочин може бути підписаний сторонами електронним підписом одноразового ідентифікатора та/або аналогом власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
У справі, що переглядається, судом установлено, що договір між сторонами укладено в електронному вигляді, із застосуванням електронного підпису. При цьому відповідач через особистий кабінет на веб-сайті первісного кредитора подав заявку на отримання кредиту за умовами, які вважав зручними для себе, та підтвердив умови отримання кредиту, після чого ТОВ «Лінеура Україна» надіслало відповідачу за допомогою засобів зв`язку на вказаний ним номер телефону одноразовий ідентифікатор у вигляді смс-коду, який відповідач використав для підтвердження підписання кредитного договору.
Встановивши, що без здійснення вказаних дій відповідачем кредитний договір не був би укладений сторонами, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що цей правочин відповідно до Закону України «Про електронну комерцію» вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі, та укладення цього договору у запропонованій формі відповідало внутрішній волі відповідача.
Аналогічні висновки викладено у постановах Верховного Суду від 28 квітня 2021 року у справі № 234/7160/20, від 01 листопада 2021 року у справі № 234/8084/20.
Задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції виходив з того, 
що первісний кредитор ТОВ «Лінеура Україна» виконало свої зобов`язання за укладеним договором, надавши ОСОБА_1 кредит у безготівковій формі шляхом перерахування коштів кредиту у розмірі 10 000 грн на банківський рахунок відповідача за реквізитами кредитної картки. Між тим, ОСОБА_1 свій обов`язок щодо повернення кредитних котів та процентів за їх користування у визначений сторонами строк (360 днів) не виконав. 
Апеляційний суд з даними висновками суду першої інстанції погоджується, оскільки судом правильно застосовано норми матеріального права та не допущено порушень норм процесуального права.
Доводи апеляційної скарги щодо неналежного повідомлення судом про дату, час і місце судового розгляду справи відхиляються апеляційним судом, оскільки з матеріалів справи встановлено, що суд першої інстанції виконав свій обов`язок щодо такого повідомлення відповідача.
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: керує ходом судового процесу; сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків (частини 1, 2 та 5 статті 12 ЦПК України).
Розгляд справ у суді першої інстанції здійснювався в судовому засіданні з викликом сторін.
Суд викликає учасників справи у судове засідання або для участі у вчиненні процесуальної дії, якщо визнає їх явку обов`язковою. Суд повідомляє учасників справи про дату, час і місце судового засідання чи вчинення відповідної процесуальної дії, якщо їх явка є не обов`язковою. Судові повідомлення здійснюються судовими повістками-повідомленнями. Судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання, а судова повістка-повідомлення - завчасно (частини 1, 2, ; та 5 статті 128 ЦПК України).
Відповідно до частини 6 статті 128 ЦПК України судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається на офіційну електронну адресу відповідного учасника справи, у випадку наявності у нього офіційної електронної адреси або разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення у випадку, якщо така адреса відсутня, або через кур`єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи. Стороні чи її представникові за їхньою згодою можуть бути видані судові повістки для вручення відповідним учасникам судового процесу. Судова повістка може бути вручена безпосередньо в суді, а у разі відкладення розгляду справи про дату, час і місце наступного засідання може бути повідомлено під розписку.
Матеріали справи свідчать про те, що ухвалою від 11 лютого 2026 року Вознесенський міськрайонний суд Миколаївської області призначив справу до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін на 26 березня 2026 року об 09.00 год. 
Суд першої інстанції направляв відповідачу судову повістку як за місцем його реєстрації, що відповідає вимогам частин 7,8 статті 128 ЦПК України, так і за місцем його фактичного проживання. Зокрема, як вбачається з рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення з довідкою про причини повернення відправлення судова повістка була надіслана відповідачу за місцем його фактичного проживання ( АДРЕСА_1 ), однак була повернута без вручення з відміткою про те, що адресат відмовився від отримання поштового відправлення.
Апеляційний суд критично оцінює доводи відповідача в частині того, що таке повідомлення ним не отримано.
Правила надання послуг поштового зв`язку (далі - Правила), затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 05 березня 2009 року № 270, передбачають порядок вручення рекомендованих поштових відправлень.
За пунктом 99 Правил у разі відмови адресата (одержувача) від одержання поштового відправлення, коштів за поштовим переказом поштове відправлення, поштовий переказ не пізніше ніж протягом наступного робочого дня повертається відправнику (крім випадків, коли відправником надано розпорядження “не повертати”). Таке відправлення вручається відправнику за умови оплати ним плати за пересилання відправлення.
У разі коли адресат (одержувач) відмовляється засвідчити своїм підписом факт відмови від одержання рекомендованого листа з позначками “Судова повістка”, “Повістка ТЦК”, працівник об`єкта поштового зв`язку робить позначку “Адресат відмовився” і не пізніше ніж протягом наступного робочого дня повертає його відправнику.
Днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку (пункт 4 частини 8 статті 128 ЦПК України).
Враховуючи вищезазначене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що відповідним рекомендованим повідомленням підтверджується відмова ОСОБА_1 від вручення йому направлених судом першої інстанції документів.
Стверджуючи про свою необізнаність з розглядом справи відповідачем не спростовано презумпцію добросовісного виконання працівниками пошти своїх обов`язків при врученні йому відповідного рекомендованого листа та відмови від підпису без отримання конверту, оскільки докази на підтвердження цих обставин у справі відсутні.
У тексті оскаржуваного рішення суду вказано, що відповідач у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи відповідач повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив.
Відповідно до частини 3 статті 131 ЦПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин.
За змістом статей 43, 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.
На осіб, які беруть участь у справі, покладається загальний обов`язок - добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки. Під добросовісністю необхідно розуміти користування правами за призначенням, здійснення обов`язків у межах визначених законом, недопустимість посягання на права інших учасників цивільного процесу, заборона зловживання процесуальними правами.
Встановивши, що будучи обізнаним про розгляд справи в суді першої інстанції, відповідач всупереч положенням статті 44 ЦПК України, яка покладає на учасника обов`язок добросовісно користуватися процесуальними правами, не вчинив жодних дій для з`ясування даних про стан судового провадження, суд першої інстанції, з метою дотримання процесуальних строків розгляду справи та рівноваги інтересів сторін щодо розгляду справи, дійшов правильного висновку про можливість розгляду справи у його відсутність за наявними у матеріалах справи доказами, які відповідачем не спростовано.
Отже, доводи апеляційної скарги у цій частині відхиляються апеляційним судом, так як зводяться до власного тлумачення заявником норм процесуального права, спростовуються матеріалами справи й не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного судового рішення.
Також безпідставним є твердження заявника в апеляційній скарзі про порушення судом норм процесуального права, оскільки подані сторонами електронні докази не досліджувалися в оригіналі з огляду на наступне.
У частинах 2, 3, 5 статті 100 ЦПК України визначено, що електронні докази подаються в оригіналі або в електронній копії, засвідченій електронним цифровим підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис». Законом може бути передбачено інший порядок засвідчення електронної копії електронного доказу.
Учасники справи мають право подавати електронні докази в паперових копіях, посвідчених у порядку, передбаченому законом. Паперова копія електронного доказу не вважається письмовим доказом.
Учасник справи, який подає копію електронного доказу, повинен зазначити про наявність у нього або іншої особи оригіналу електронного доказу.
Якщо подано копію (паперову копію) електронного доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал електронного доказу. Якщо оригінал електронного доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (паперової копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги.
Порушень порядку надання і отримання доказів у судах не встановлено, оцінка доказів зроблена судом першої інстанції. При цьому зі змісту оскаржуваного судового рішення вбачається, що у суду не було сумніву щодо відповідності паперової копії електронного доказу оригіналу. Крім того, відповідач із клопотанням про витребування оригіналу електронного доказу до суду не звертався.
Вказане свідчить про відсутність підстав для дослідження оригіналу електронного доказу за наявності в матеріалах справи паперових копій цих доказів та за відсутності обґрунтованих сумнівів у їх відповідності оригіналу.
Матеріалами справи підтверджено, що 20 вересня 2024 року о 18.20 год. між ТОВ «Лінеура Україна» та відповідачем було укладено Договір про надання коштів на умовах споживчого кредиту № 4982269 шляхом направлення його тексту, підписаного з боку Товариства електронним підписом, що створений шляхом накладення на Договір аналогу власноручного підпису уповноваженої особи Товариства та відтиску печатки Товариства, що відтворені засобами електронного копіювання (за зразком, попередньо узгодженим Сторонами в договорі про встановлення ділових відносин та використання аналогу власноручного підпису для вчинення правочинів), в Особистий кабінет/Мобільний застосунок «Credit7» для ознайомлення та підписання.
Договір вважається укладеним з моменту його підписання електронним підписом Клієнта, що відтворений шляхом використання клієнтом електронного підпису одноразовим ідентифікатором, який формується автоматично на стороні Товариства для кожного разу використання та направляється клієнту на номер мобільного телефону, повідомлений останнім Товариству в ІКС Товариства/зазначений в цьому Договорі. Введення Клієнтом коду одноразового ідентифікатора з метою підписання електронним підписом одноразовим ідентифікатором цього Договору створює підпис Клієнта на Договорі та вважається направленням Товариству повідомлення про прийняття в повному обсязі умов цього Договору.
На підписаний сторонами Договір уповноваженим працівником Товариства накладається кваліфікований електронний підпис уповноваженого працівника Товариства з кваліфікованою електронною позначкою часу.
Договір підписано електронним підписом одноразовим ідентифікатором 90062 20.09.2024 об 18.20.35 год, наданого первісним кредитором для підписання цього Договору.
При укладенні договору відбувається ідентифікація клієнта (встановлення та підтвердження особистої інформації про клієнта, яка дозволяє однозначно визначити його особу) та верифікація клієнта (перевірка правдивості інформації, яку надає клієнт при зверненні до кредитора). 
З матеріалами справи встановлено, що в укладеному кредитному договорі зазначені ідентифікаційні дані ОСОБА_1 . Більш того, у Додатку № 2 до укладеного Договору ОСОБА_1 зазначив персональні дані третьої особи для можливої подальшої взаємодії при врегулюванні спору щодо простроченої заборгованості, зазначивши дані цієї третьої особи та контактний телефон.
Відповідних доказів про те, що зазначені ідентифіковані дані не належать відповідачу або цими даними скористалися треті особи, ОСОБА_1 суду не надав. Як не надав й доказів того, що він не отримував кредитних коштів від первісного кредитора, що відповідно до статті 12 ЦПК України є його процесуальним обов`язком.
Також апеляційний суд не погоджується з твердженнями апеляційної скарги, що судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення не було дотримано правових висновків Верховного Суду, перелічених скаржником в апеляційній скарзі.
Інші доводи апеляційної скарги правильних висновків суду першої інстанції не спростовують.
Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення суду першої інстанції без змін, а скаргу без задоволення.
Згідно зі статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Таким чином, оскаржене рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому відповідно до положень статті 375 ЦПК України скасуванню не підлягає.
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини 1 статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати:
1) на професійну правничу допомогу;
2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи;
3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів;
4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду ( частини 1-3 статті 133 ЦПК України).
Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (частина 1 статті 141 ЦПК України).
Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються:
1) у разі задоволення позову - на відповідача;
2) у разі відмови в позові - на позивача;
3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (частина 2 статті 141 ЦПК України).
Оскільки апеляційна скарга не підлягає задоволенню, підстави для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, відсутні.
Керуючись статтями 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд 

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діяв його представник – ОСОБА_2 , залишити без задоволення.
Заочне рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 26 березня 2026 року, залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку відповідно до вимог статті 389 ЦПК України до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий Л.М. Царюк

Судді: Т.М. Базовкіна

Ж.М. Яворська

Повне судове рішення складено 08 вересня 2026 року.