ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

22 липня 2026 року
м. Київ

справа № 761/43511/24

провадження № 61-2073cв26

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Луспеника Д. Д. 
суддів: Гулейкова І. Ю., Коломієць Г. В., Лідовця Р. А. (суддя-доповідач), Черняк Ю. В.

учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 ,
відповідач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Бізнесгрупп»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 12 червня 2025 року, додаткове рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 29 серпня 2025 року у складі судді Савчук Ю. Н. та постанову Київського апеляційного суду від 28 січня 2026 року у складі колегії суддів: Поливач Л. Д., Стрижеуса А. М., Шкоріної О. І.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина 

Короткий зміст позовних вимог

У листопаді 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю (далі - ТОВ) «Бізнесгрупп» про визнання правовідносин трудовими та зобов`язання внести запис до трудової книжки.

Позовна заява мотивована тим, що з 23 травня 2022 року по 30 вересня 2024 року вона працювала на посаді заступника редактора української версії газети Kyiv Post, керівництво якою здійснює ТОВ «Бізнесгрупп». 
При прийомі на роботу її було ознайомлено з правилами внутрішнього трудового розпорядку, було визначено робоче місце у приміщенні офісу на другому поверсі будівлі за адресою: м. Київ, вул. Жилянська, 68, забезпечено комп`ютерною технікою, надано доступ до корпоративної електронної пошти, було під`єднано до групи у месенджерах Telegram та Slack. 
Її посадові обов`язки полягали у перегляді та редагуванні статей, написаних журналістами, замовлення перекладачам-фрілансерам перекладів, їх перегляд та редагування. 
ТОВ «Бізнесгрупп» у порушення вимог закону не виконав свого обов`язку щодо її оформлення, як найманого працівника, допустивши її до роботи без укладення трудового договору. 
У кінці вересня 2022 року ТОВ «Бізнесгрупп» висунув вимогу оформити існуючі трудові правовідносини цивільно-правовим договором про надання послуг, невиконання якої мало наслідком звільнення, а, відтак, вона була змушена погодитися з такими умовами, уклавши відповідний цивільно-правовий договір.
18 вересня 2024 року її було повідомлено про звільнення з 01 жовтня 2024 року. 10 жовтня 2024 року вона надіслала роботодавцю лист з вимогою оформити трудові правовідносини шляхом внесення запису до трудової книжки, однак листом від 01 листопада 2024 року їй було відмовлено у цьому. 
17 жовтня 2024 року вона отримала характеристику з місця роботи. 
Вважала, що правовідносини, які виникли між нею та відповідачем, за своїм характером є трудовими, а не цивільно-правовими.

Ураховуючи наведене, ОСОБА_1 просила суд визнати наявність трудових відносин між нею й ТОВ «Бізнесгрупп» та зобов`язати відповідача внести відповідні записи до її трудової книжки.

Короткий зміст рішень суду першої інстанції

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 12 червня 2025 року позов 
ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Бізнесгрупп» про визнання правовідносин трудовими та зобов`язання внести запис до трудової книжки задоволено.
Визнано трудовими правовідносини, що склалися між ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Бізнесгрупп» (65014, м. Одеса, вулиця Успенська, буд. 39/1, офіс 1, код ЄДРПОУ 41390520), у період з 23 травня 2022 року до 30 вересня 2024 року включно.
Зобов`язано Товариство з обмеженою відповідальністю «Бізнесгрупп» (65014, 
м. Одеса, вулиця Успенська, буд. 39/1, офіс 1, код ЄДРПОУ 41390520) внести записи до трудової книжки ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) про прийняття її на роботу на посаду заступника редактора української версії газети KyivPost з 23 травня 2022 року та про звільнення з посади заступника редактора української версії газети KyivPost за власним бажанням з 30 вересня 2024 року.
Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Бізнесгрупп» на користь ОСОБА_1 1 211,20 грн судового збору.

Рішення районного суду мотивовано тим, що докази у справі у їх сукупності свідчать, що позивач перебувала з відповідачем у трудових відносинах, а саме виконувала функції редактора. Актами здачі-приймання виконаних послуг до договору про надання послуг встановлено перелік робіт, який необхідно було виконати. Роботи носили системний характер та за них систематично сплачувалася заробітна плата.
Судом зазначено, що в укладеному договорі про надання послуг не визначається обсяг виконуваної роботи, а обумовлюється у вигляді зобов`язання виконувати роботи (надавати послуги). У самих договорах не зазначається, який саме конкретно результат роботи повинен передати виконавець замовнику, не визначено переліку завдань роботи, його обсягу, видів, що притаманне цивільно-правовим договорам, так само як і не встановлено строку виконання робіт.
З актів здачі-приймання наданих послуг до договору про надання послуг вбачається, що виконавець виконував обумовлену договором роботу (надавав послуги), а замовник прийняв її та не має зауважень. При цьому, акти не містять виду виконаних робіт (лише узагальнений перелік), їх обсягів, калькуляції, одиниць вимірювання результату праці, його розрахунку, умов оплати праці.
Отже, суд дійшов висновку, що, уклавши цивільно-правовий договір з ОСОБА_1 , відповідач фактично здійснив спробу підміни трудових відносин цивільно-правовими.
Суд послався на судову практику Верховного Суду.

Додатковим рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 29 серпня 
2025 року заяву ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення у цивільній справі № 761/43511/24 за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Бізнесгрупп» про визнання правовідносин трудовими та зобов`язання внести запис до трудової книжки задоволено частково.
Ухвалено додаткове рішення у цивільній справі № 761/43511/24, провадження № 2/761/3801/2025 за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Бізнесгрупп» про визнання правовідносин трудовими та зобов`язання внести запис до трудової книжки.
Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Бізнесгруп» на користь ОСОБА_1 середню зарплату за період з 23 травня 2022 року до 30 вересня 2024 у розмірі 483 771,54 грн.
У решті заяви відмовлено.

Додаткове рішення мотивовано тим, що під час розгляду справи судом було вирішено питання про право, однак не зазначено точної грошової суми, присудженої до стягнення, зокрема, не стягнуто середню зарплату за відповідним видом економічної діяльності у регіоні у відповідний період, заява про ухвалення додаткового судового рішення підлягає до часткового задоволення, тому у рішенні суду необхідно зазначити про стягнення з ТОВ «Бізнесгрупп» на користь ОСОБА_1 середньої зарплати за період з 23 травня 2022 року до 30 вересня 2024 року у розмірі 483 771,54 грн.

Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції

Постановою Київського апеляційного суду від 28 січня 2026 року апеляційні скарги ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 12 червня 2025 року в оскаржуваній частині та на додаткове рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 29 серпня 2025 року в частині відмови у задоволенні заяви залишено без задоволення.
Апеляційні скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Бізнесгрупп» на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 12 червня 2025 року та на додаткове рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 29 серпня 2025 року задоволено.
Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 12 червня 2025 року та додаткове рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 29 серпня 
2025 року скасовано та ухвалено нове судове рішення.
ОСОБА_1 відмовлено у задоволенні позову.

Судове рішення апеляційного суду мотивовано тим, що договір про надання послуг, укладений 04 жовтня 2022 року між ОСОБА_1 та ТОВ «Бізнесгрупп», не містить ознак трудового договору, зокрема, не регулює процес організації трудової діяльності, не визначає підпорядкування правилам внутрішнього трудового розпорядку, не визначає ведення обліку робочого часу, не визначає вимог до виконавця надання послуг з визначеної однієї або кількох професій, спеціальностей, посади відповідної кваліфікації.
У справі відсутні докази того, що ОСОБА_1 писала заяву про прийняття її на роботу і рішення за такою її заявою відповідачем ухвалено не було.
Вказаний договір про надання послуг характеризується ознаками, що притаманні виключно цивільно-правовим договорам, зокрема, результати наданих послуг передавалися згідно з актом здачі-прийому, винагорода виплачувалася повністю по закінченні надання послуг, визначено кінцевий строк дії договору, встановлено застосування штрафних санкцій за порушення умов його виконання.
Установлено, що за свою роботу ОСОБА_1 отримувала винагороду.
Суд послався на судову практику Верховного Суду.

Короткий зміст вимог касаційної скарги 

У касаційній скарзі, поданій у лютому 2026 року до Верховного Суду, ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права, порушення норм процесуального права, просить скасувати постанову Київського апеляційного суду від 28 січня 2026 року та змінити рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 12 червня 2025 року скасувавши частину «та звільнити за власним бажанням з 30.09.2024», змінити додаткове рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 29 серпня 2025 року у частині розрахунку суми середнього заробітку, зобов`язавши відповідача сплатити їй 1 372 204,80 грн заробітної плати за період роботи з 23 травня 2022 року до 30 вересня 2024 року, стягнути судові витрати.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 

Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції дійшов помилкових висновків про наявність між сторонами правовідносин за цивільно-правовим договором, оскільки відносини сторін були явно трудовими. Апеляційний суд не врахував намагання роботодавця це приховати, ухилившись від сплати обов`язкових платежів до державного бюджету. Суд апеляційної інстанції не врахував, що відповідно до положень статті 24 КЗпП України працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням роботодавця, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Посилається на відповідну судову практику Верховного Суду.
Крім того, апеляційний суд не повно дослідив обставини справи, вибірково прийняв до уваги та відхилив різні докази.
Апеляційний суд помилково вказав, що вона не скористалася правом на подання відзиву на апеляційну скаргу, оскільки вона не отримувала копію апеляційної скарги.
Суд першої інстанції хоч і задовольнив її позов, проте помилково вказав про необхідність внесення в її трудову книжку запису про звільнення за власним бажанням, оскільки вона таких позовних вимог не заявляла, а суд вийшов за межі позовних вимог.

Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу

У травні 2026 року ТОВ «Бізнесгрупп», подало до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, в якому вказує про те, що викладені в ній доводи є необґрунтованими та не спростовують правильності висновків суду апеляційної інстанції, який повно та всебічно дослідив обставини справи, ухваливши законне та обґрунтоване судове рішення, яке просить залишити без змін, а касаційну скаргу - без задоволення.

Ураховуючи правові висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у пунктах 41-43 постанови від 25 січня 2022 року у справі № 761/16124/15-ц (провадження № 14-184цс20), у пунктах 20-22 постанови від 14 грудня 2022 року у справі № 477/2330/18 (провадження № 14-31цс22), колегія суддів залишає без розгляду подану ОСОБА_1 18 травня 2026 року відповідь на відзив, оскільки по суті є штучним поданням додатків до касаційної скарги поза межами визначеного процесуального строку.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 01 квітня 2026 року, після усунення недоліків касаційної скарги, відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано цивільну справу із суду першої інстанції. 

15 квітня 2026 року справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 06 липня 2026 року справу призначено до судового розгляду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 вказувала, що у період з 23 травня 2022 року до 30 вересня 2024 року вона працювала в українській версії газети KyivPost, виконуючи функції заступника редактора, що підтверджується посвідченням № НОМЕР_2 , характеристикою.

Відповідно до даних Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб -підприємців та громадських формувань, володільцем торгової марки KyivPost є ТОВ «Бізнесгрупп». Торгову марку зареєстровано 15 листопада 2002 року.

04 жовтня 2022 року між ОСОБА_1 та ТОВ «Бізнесгрупп» було укладено договір про надання послуг № 56 БГ/22, відповідно до умов якого (пункт 1.1) відповідач як замовник доручив, а позивач як виконавець взяла на себе зобов`язання з надання послуг редактора та перекладача матеріалів та статей для сайту kyivpost.com. У пункті 1.2 договору сторони встановили перелік послуг позивача, як редактора та перекладача, та зазначили, що виконавець взаємодіє з усіма відділами з метою об`єднання KyivPost в єдиний новинний ресурс, незалежно від платформи мови (тобто, англійська чи українська).
Пунктами 1.3, 1.4 цього договору передбачено, що правовідносини сторін пов`язані з укладенням цього договору регулюються Цивільним кодексом України, Законом України «Про авторське право та суміжні права», «Про телебачення та радіомовлення»; внаслідок укладення цього Договору між сторонами не виникає трудових правовідносин і до цього Договору не можуть застосовуватися норми Кодексу законів про працю України.
За змістом пункту 5.1 договору за виконання зобов`язань, передбачених даним договором, замовник щомісяця сплачує виконавцю винагороду, розмір якої зазначений у додатках до даного договору, які є його невід`ємною частиною. Відповідно до пунктів 5.2., 5.3 договору факт належного надання послуг та передачі прав засвідчується сторонами шляхом підписання акту здачі-приймання наданих послуг та прав. Винагорода виконавцю виплачується протягом 15 банківських днів від дати підписання сторонами акту здачі-приймання виконаних робіт. У пункті 9.1 договору вказано строк його дії до 31 грудня 2024 року.

ОСОБА_1 стверджувала, що 30 вересня 2024 року її було повідомлено про звільнення з роботи з 01 жовтня 2024 року, що підтверджувала викладеним у її заяві від 11 жовтня 2024 року.

10 жовтня 2024 року ОСОБА_1 надіслала ТОВ «Бізнесгрупп» лист з вимогою оформити трудові правовідносини шляхом внесення запису до її трудової книжки, однак листом від 01 листопада 2024 року їй було відмовлено у цьому.

Як вбачається із заяви ОСОБА_1 , адресованої директору ТОВ «Бізнесгрупп», керівник української версії Петро Жижіян повідомив її про дострокове в односторонньому порядку припинення дії договору про надання послуг від 01 жовтня 2022 року. У вказаній заяві ОСОБА_1 зазначала, що не припиняла виконання своїх договірних зобов`язань і має намір їх продовжувати. Пропозицію щодо припинення дії договору від 01 жовтня 2024 року вона не погоджувала.

Актом перевірки від 18 листопада 2024 року № ПД/ОД/23622/103 Південного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці було встановлено відсутність порушень трудового законодавства з боку ТОВ «Бізнесгрупп». Вказану перевірку було проведено за заявою ОСОБА_1 від 14 жовтня 2024 року. Зі змісту акту вбачається, що факт перебування ОСОБА_1 у трудових відносинах з товариством не знайшов свого підтвердження.
Про результати перевірки ОСОБА_1 було повідомлено листом від 27 листопада 2024 року № ПД/3.1/1001-ЗВ-24.

2. Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду

Підстави касаційного оскарження судових рішень визначені у частині другій статті 389 ЦПК України. 

Підставою касаційного оскарження зазначених судових рішень заявник вказує неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 16 червня 
2020 року у справі № 815/5427/17, від 12 листопада 2020 року у справі 
№ 819/1342/16, від 02 лютого 2021 року у справі № 0540/5987/18-а, від 03 червня 2021 року у справі № 0540/8959/18-а, від 20 січня 2023 року у справі № 824/849/18-а, від 21 листопада 2025 року у справі № 140/10379/24, що передбачено пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України.

Касаційна скарга ОСОБА_1 задоволенню не підлягає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно із частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Судове рішення суду апеляційної інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Згідно із частиною першою статті 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Статтею 4 КЗпП України визначено, що законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

Відповідно до положень статті 21 КЗпП України трудовий договір є угодою між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Працівник має право реалізувати свої здібності до продуктивної і творчої праці шляхом укладення трудового договору на одному або одночасно на декількох підприємствах, в установах, організаціях, якщо інше не передбачене законодавством, колективним договором або угодою сторін.

Частиною третьою статті 1 статті Закону України «Про охорону праці» передбачено, що працівник - це особа, яка працює на підприємстві, в організації, установі та виконує обов`язки або функції згідно з трудовим договором (контрактом).

За змістом статті 24 КЗпП України трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. Додержання такої форми є обов`язковим: 1) при організованому наборі працівників; 2) при укладенні трудового договору про роботу в районах з особливими природними географічними і геологічними умовами та умовами підвищеного ризику для здоров`я; 3) при укладенні контракту; 4) у випадках, коли працівник наполягає на укладенні трудового договору у письмовій формі; 5) при укладенні трудового договору з неповнолітнім (стаття 187 цього Кодексу); 6) при укладенні трудового договору з фізичною особою; 6-1) при укладенні трудового договору про дистанційну (надомну) роботу; 7) в інших випадках, передбачених законодавством України (частина перша цієї статті).

Працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України (частина третя статті 24 КЗпП України).

У постанові від 14 травня 2020 року у справі № 640/1099/19 Верховний Суд навів критерії розмежування цивільних та трудових відносин і, зокрема, зазначив, що з аналізу чинного законодавства вбачається, що трудовий договір - це угода щодо здійснення і забезпечення трудової функції. За трудовим договором працівник зобов`язаний виконувати роботу з визначеної однієї або кількох професій, спеціальностей, посади відповідної кваліфікації, виконувати визначену трудову функцію в діяльності підприємства. Після закінчення виконання визначеного завдання трудова діяльність не припиняється. Предметом трудового договору є власне праця працівника в процесі виробництва.
Характерними ознаками трудових відносин є: систематична виплата заробітної плати за процес праці (а не її результат); підпорядкування правилам внутрішнього трудового розпорядку; виконання роботи за професією (посадою), визначеною Національним класифікатором України ДК 003:2010 «Класифікатор професій», затвердженим наказом Держспоживстандарту від 28 липня 2010 року № 327; обов`язок роботодавця надати робоче місце; дотримання правил охорони праці на підприємстві, в установі, організації тощо.

Взаємовідносини фізичної особи і суб`єкта господарювання можуть виникати як на підставі трудового, так і на підставі цивільно-правового договору. При цьому сторони цивільно-правової угоди укладають договір в письмовій формі згідно з вимогами статті 208 ЦК України.

Загальне визначення цивільно-правового договору наведено у статті 626 ЦК України. Так, вказаною нормою встановлено, що договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно зі статтею 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору.

Тлумачення статті 629 ЦК України свідчить, що в ній закріплено один із фундаментів, на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати.
Невиконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при:
- розірванні договору за взаємною домовленістю сторін;
- розірванні договору в судовому порядку;
- відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом;
- припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України;
- недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду).

За договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором (частина перша статті 901 ЦК України).

Також, однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Верховний Суд неодноразово вказував, що принцип добросовісності - це загальноправовий принцип, який передбачає необхідність сумлінної та чесної поведінки суб`єктів при виконанні своїх юридичних обов`язків і здійсненні своїх суб`єктивних прав.

У суб`єктивному значенні добросовісність розглядається як усвідомлення суб`єктом власної сумлінності та чесності при здійсненні ним прав і виконанні обов`язків.

Добросовісність при реалізації прав і повноважень включає в себе неприпустимість зловживання правом, яка, виходячи із конституційних положень, означає, що здійснення прав та свобод людини не повинно порушувати права та свободи інших осіб.

Зазначений принцип лежить в основі доктрини venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), яка базується ще на римській максимі - non concedit venire contra factum proprium (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці).

Згаданий принцип римського права venire contra factum proprium є вираженням equitable estoppel (справедливий естопель, що означає прояв загального принципу недопустимості зловживання правом) - однієї з найважливіших доктрин загального права. В системі загального права ця доктрина ґрунтується на principles of fraud та є спрямованою на недопущення ситуації, в якій одна сторона може займати іншу позицію в судовому розгляді справи, що відрізняється від її більш ранньої поведінки або заяв, якщо це ставить протилежну сторону у невигідне становище.

Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них.

Подібні правові висновки викладено у постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 390/34/17 (провадження № 61-22315сво18).

Згідно із частиною четвертою статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом.
Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (стаття 78 ЦПК України). 

У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Повно та всебічно встановивши обставини справи, дослідивши та надавши правову оцінку всім поданим сторонами доказам, вимогам та запереченням, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованих висновків про те, що правовідносини сторін виникли на підставі цивільно-правого договору та не є трудовими за своєю суттю.

Доводи касаційної скарги про те, що апеляційний суд дійшов помилкових висновків про цивільно-правові договірні відносини між сторонами, а, фактично, ОСОБА_1 працювала у ТОВ «Бізнесгрупп», як найнятий працівник, є безпідставними та спростовуються встановленими апеляційним судом обставинами й наданою оцінкою всіх доказів у справі за своєю сукупністю.

Судом було встановлено, що із заяви ОСОБА_1 , адресованої директору ТОВ «Бізнесгрупп», керівник української версії Петро Жижіян повідомив її про дострокове в односторонньому порядку припинення дії договору про надання послуг від 04 жовтня 2022 року. У вказаній заяві ОСОБА_1 зазначала, що не припиняла виконання своїх договірних зобов`язань і має намір їх продовжувати. Пропозицію щодо припинення дії договору від 01 жовтня 2024 року вона не погоджувала.

Отже, у листі позивач не заперечувала наявність між нею і відповідачем договірних відносин, не заперечувала факту виконання нею роботи саме за договором, як не заперечувала і факту попередження її про дострокове в односторонньому порядку припинення дії договору про надання послуг від 04 жовтня 2022 року, а не про звільнення її з роботи.

Актом перевірки від 18 листопада 2024 року № ПД/ОД/23622/103 Південного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці було встановлено відсутність порушень трудового законодавства з боку відповідача. Вказану перевірку було проведено за заявою ОСОБА_1 від 14 жовтня 2024 року. Зі змісту акту вбачається, що факт перебування ОСОБА_1 у трудових відносинах з товариством не знайшов свого підтвердження.

Дослідивши всі докази у справі, надавши правову оцінку обставинам справи, поведінці сторін, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що договір про надання послуг від 04 жовтня 2022 року № 56 БГ/22 характеризується ознаками, що притаманні виключно цивільно-правовим договорам, зокрема, результати наданих послуг передавалися згідно акту здачі-прийому, винагорода виплачувалася повністю по закінченні надання послуг, визначено кінцевий строк дії договору, встановлено застосування штрафних санкцій за порушення умов його виконання.
З дати укладання договору, а саме з 04 жовтня 2022 року і до дати його розірвання сторони у повному обсязі та беззаперечно виконували свої зобов`язання.

ТОВ «Бізнесгрупп» на виконання своїх зобов`язань за договором про надання послуг, після підписання сторонами відповідних актів здачі-приймання виконаних послуг у обсязі визначеному у договорі, своєчасно щомісяця сплачувало ОСОБА_1 винагороду за надані нею послуги, розмір якої визначався у додатках до нього та відповідних актах. Зазначене підтверджується, зокрема, актами здачі-приймання наданих послуг, підписаними протягом строку дії договору обома сторонами, без заперечень.

ОСОБА_1 сама підтверджувала той факт, що вказану винагороду вона регулярно декларувала як прибуток у своїй податковій декларації платника єдиного податку третьої групи на період дії воєнного, надзвичайного стану в Україні та відповідно сплачувала суму податкового зобов`язання. Крім того, позивач, стверджуючи про те, що вона працювала у відповідача з травня 2022 року не надала належних і допустимих доказів того, що товариство виплачувало їй заробітну плату з травня 2022 року, тобто до укладення з нею договору. Переказ грошових коштів на картковий рахунок позивача від певних фізичних осіб не свідчить про виплату заробітної плати відповідачем.

Суд апеляційної інстанції правильно спростував висновки суду першої інстанції про те, що укладеним договором не передбачено будь-якого кінцевого результату та не встановлено обсяг виконаної роботи, вказавши, що у пункті 1.2. договору передбачено конкретний обсяг надання послуг і вказаний договір укладений на надання саме послуг, а не виконання робіт. І ця ознака відповідно не відноситься до ознак трудового договору. Договір був укладений між сторонами, підписаний ними. Він не оспорювався сторонами та не визнавався недійсним. За виконані послуги позивач отримала оплату, і, не дивлячись на ці обставини, просить суд стягнути з відповідача середній заробіток за трудовими правовідносинами. При цьому, для укладання зазначеного вище договору з відповідачем, вона зареєструвалася, як фізична особа - підприємець, що було необхідним для укладання такого договору. Тобто, позивач розуміла та цілком усвідомлювала, що вона надає певні послуги відповідно до умов укладеного договору, а не тому, що вона перебуває у постійних трудових відносинах з товариством. І лише після того, як товариство повідомило її про розірвання дії укладеного між ними договору, ОСОБА_1 звернулась до суду із цим позовом, з травня 2022 року до листопада 2024 року ОСОБА_1 не вважала, що її трудові права відповідачем порушені.

Верховний Суд вважає, що такі процесуальні дії ОСОБА_1 свідчать про її недобросовісну поведінку та намагання отримати додаткову вигоду для себе.

Отже, вказані, а також інші доводи, наведені в касаційній скарзі, не можуть бути підставами для скасування судового рішення суду апеляційної інстанції, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні заявником норм матеріального та процесуального права, зводяться до необхідності переоцінки судом доказів, що відповідно до вимог статті 400 ЦПК України не входить до компетенції суду касаційної інстанції. 
Наведені у касаційній скарзі заявника доводи були предметом дослідження у суді апеляційної інстанції з наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах закону, і з якою погоджується суд касаційної інстанції.

Доводи касаційної скарги щодо рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 12 червня 2025 року та додаткового рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 29 серпня 2025 року Верховним Судом не перевіряються, оскільки вказані рішення вже були повністю скасовані судом апеляційної інстанції.

Згідно із частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки доводи касаційної скарги висновків суду апеляційної інстанції не спростовують, на законність та обґрунтованість його судового рішення не впливають, то колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувану постанову - без змін.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 410, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу  ОСОБА_1  залишити без задоволення.

Постанову Київського апеляційного суду від 28 січня 2026 рокузалишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий  Судді: | Д. Д. Луспеник  І. Ю. Гулейков  Г. В. Коломієць  Р. А. Лідовець  Ю. В. Черняк