ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
13 липня 2026 р. 	Справа № 480/8946/25	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Присяжнюк О.В.,
Суддів: Любчич Л.В. , Спаскіна О.А. ,
розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України на рішення Сумського окружного адміністративного суду від 22.04.2026 року (ухвалене суддею Кунець О.М.) в справі № 480/8946/25
за позовом ОСОБА_1 
до  Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України   
про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії,
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України, в якому просив: визнано протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України щодо відмови у нарахуванні та виплаті ОСОБА_1 одноразової грошової винагороди в розмірі 1000000 грн. за тривалість проходження військової служби в бойових умовах на підставі п. 4 Постанови Кабінету Міністрів України від 11.02.2025 р. № 153 «Про реалізацію експериментального проекту щодо підвищення мотивації до проходження окремими категоріями громадян України військової служби у Збройних Силах, Національній гвардії та Державній прикордонній службі під час воєнного стану»; зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 Національної гвардії України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 одноразову грошову винагороду в розмірі 1000000 грн. за тривалість проходження військової служби в бойових умовах на підставі п. 4 постанови Кабінету Міністрів України від 11.02.2025 р. № 153 «Про реалізацію експериментального проекту щодо підвищення мотивації до проходження окремими категоріями громадян України військової служби у Збройних Силах, Національній гвардії та Державній прикордонній службі під час воєнного стану» із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до п. 2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.01.2004 р. № 44.
Рішенням Сумського окружного адміністративного суду від 22.04.2026 р. адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено.
Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги відповідач посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а саме: Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", Кодексу адміністративного судочинства України та на не відповідність висновків суду обставинам справи. Відповідач вважає, що позивач не набув права на виплату одноразової грошової винагороди за тривалість проходження служби в бойових умовах, адже строк участі позивача в бойових діях, станом на 13.02.2025 р. становить менше шести місяців за сукупністю, що не відповідає вимогам, визначеним п. 4 Постанови № 153.
Позивач подав до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу, в якому, посилаючись на законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції розглядає справу в порядку письмового провадження за наявними в справі матеріалами.
Суд, перевіривши підстави для апеляційного перегляду, вважає, що вимоги апеляційних скарг не підлягають задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Судовим розглядом встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є учасником бойових дій, що підтверджується посвідченням серії УБД від 21.12.2023 р. 
Відповідно до витягу з послужного списку позивач у період з 23.04.2021 р. по 21.11.2023 р. проходив строкову військову службу у військовій частині НОМЕР_1 Національної гвардії України, а з 22.11.2023 р. по теперішній час проходить військову службу за контрактом у військовій частині НОМЕР_1 Національної гвардії України, що не заперечується сторонами.
Згідно з довідки Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України від 21.07.2025 р. №2878 про безпосередню участь особи у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України сержант ОСОБА_1 дійсно в період 24.02.2022 р. (один день), а в подальшому з 17.01.2024 р. по 18.01.2024 р., з 05.02.2024 р. по 31.03.2024 р., з 01.04.2024 р. по 03.04.2024 р., з 12.04.2024 р. по 23.05.2024 р., з 16.09.2024 р. по 26.09.2024 р., з 16.01.2025 р. по 29.01.2025 р., з 08.02.2025 р. по 31.05.2025 р. брав участь у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією рф проти України, перебуваючи в АДРЕСА_1 .
Відповідно до витягу з наказу командира ІНФОРМАЦІЯ_2 від 25.02.2022 р. №49мтд позивач уважався таким, що знаходиться в полоні з 24.02.2022 р. під час виходу із пункту постійної дислокації військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_1 ) Національної гвардії України, а відповідно до витягу з наказу командира ІНФОРМАЦІЯ_2 від 02.01.2023 р. №1 позивач уважається таким, що прибув із полону 31.12.2022 р. та знаходився на стаціонарному лікуванні в Державній установі "Головний медичний центр МВС України" (м. Київ).
Згідно з актом № 188/23 про нещасний випадок (у тому числі поранення), затвердженим 18.08.2023 р. (Форма Н-1) та актом розслідування нещасного випадку (у тому числі поранення), що тривав в період з 24.02.2022 р. по 31.12.2022 р. (Форма Н-5) нещасний випадок (у тому числі поранення) з старшим солдатом ОСОБА_1 , стався в період проходження служби при виконанні службових обов`язків.
Відповідно до інформаційної довідки від 22.07.2025 р. за період проходження позивачем військової служби за контрактом у військовій частині НОМЕР_1 інформація щодо притягнення останнього до кримінальної або адміністративної відповідальності відсутня. 
Позивач звернувся до т.в.о. командира першого артилерійського дивізіону майора ОСОБА_2 із рапортом від 08.08.2025 р., в якому просив нарахувати та виплати йому одноразову грошову винагороду за тривалість проходження служби в бойових умовах відповідно до п. 4 постанови Кабінету Міністрів України "Про реалізацію експериментального проекту щодо підвищення мотивації до проходження окремими категоріями громадян України військової служби у Збройних Силах, Національній гвардії та Державній прикордонній службі під час воєнного стану" від 11.02.2025 р. №153. Проте відповіді відповідачем надано не було. 
В подальшому представником позивача направлено до відповідача адвокатський запит від 12.09.2025 р. №3, в якому адвокат просила надати інформацію чи включався ОСОБА_1 військовою частиною НОМЕР_1 до наказів про нарахування та виплату одноразової грошової винагороди за тривалість проходження служби в бойових умовах на підставі п. 4 Постанови КМУ від 11.02.2025 р. №153.
За результатами розгляду адвокатського запиту від 12.09.2025 р., Військова частина НОМЕР_1 листом від 16.09.2025 р. №25/183/2-П-289-Аз повідомила, що з урахуванням вимог зазначених у листі Головного управління НГУ (вих. від 04.09.2025 р. № 27/13/3/02-30454-2025), довідки про безпосередню участь військовослужбовця у бойових діях (за сукупністю 135 днів), витягу з наказу командира частини від 22.11.2023 р. № 63 (по особовому складу) про прийняття на військову службу за контрактом, виплата одноразової грошової винагороди не передбачена умовами Постанови КМУ від 11.02.2025 р. № 153 (зі змінами).
На звернення представника позивача від 07.10.2025 р., військова частина НОМЕР_1 листом від 08.10.2025 р. №2/3/2-1468-вн-2025 надала відповідь з аналогічним змістом, що викладений в листі від 16.09.2025 р. №25/183/2-П-289-Аз, та повідомила, що у раз незгоди з відповіддю, її можна оскаржити в порядку визначеному ст. 16 Закону України "Про звернення громадян".
У подальшому на скаргу представника позивача, Головне управлінню Національної гвардії України листом від 28.10.2025 р. №27/27/10/1/2-П-881 повідомило, що за інформацією наданою командуванням військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України, ОСОБА_1 прийнятий на військову службу за контрактом під час дії воєнного стану, із числа осіб, які проходили строкову військову службу. Строк, протягом якого ОСОБА_1 брав безпосередню участь у бойових діях у районах ведення воєнних (бойових) дій на дату набрання чинності постановою, становить 135 днів, тому на момент звернення позивача до військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України не було підстав для нарахування та виплати йому одноразової грошової винагороди за тривалість проходження служби в бойових умовах.
Вважаючи, що військовою частиною НОМЕР_1 Національної гвардії України протиправно не виплачено одноразову грошову винагороду за тривалість проходження військової служби в бойових умовах у розмірі 1 млн. гривень відповідно до п. 4 постанови Кабінету Міністрів України від 11.02.2025 р. № 153, позивач звернувся до суду з цим позовом. 
Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що позивач має право на одноразову грошову винагороду виходячи положень п. 4 постанови Кабінету Міністрів України від 11.02.2025 р. № 153, яка має бути проведена відповідачем із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до пункту 2 Порядку № 44. 
Суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції з наступних підстав. 
Відповідно до ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 17 Конституції України, захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу. Оборона України, захист її суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності покладаються на Збройні Сили України.
Відповідно до ст. 65 Конституції України, захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.
Указом Президента України №64/2022 від 24.02.2022 р., у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану», постановлено ввести в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб.
В подальшому строк дії воєнного стану неодноразово продовжувався та триває на дату розгляду даної справи.
Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначення загальних засад проходження в Україні військової служби здійснюється Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу» (в подальшому - Закон 2232-ХІІ).
Відповідно до ч. 3 ст. 1 Закону 2232-ХІІ, військовий обов`язок включає: підготовку громадян до військової служби; взяття громадян на військовий облік; прийняття в добровільному порядку (за контрактом) та призов (направлення) на військову службу; проходження військової служби; виконання військового обов`язку в запасі; проходження служби у військовому резерві; дотримання правил військового обліку.
Згідно з ч. 9 ст. 1 Закону 2232-ХІІ, щодо військового обов`язку громадяни України поділяються на такі категорії: допризовники - особи, які підлягають взяттю на військовий облік; призовники - особи, які взяті на військовий облік; військовослужбовці - особи, які проходять військову службу; військовозобов`язані - особи, які перебувають у запасі для комплектування Збройних Сил України та інших військових формувань на особливий період, а також для виконання робіт із забезпечення оборони держави; резервісти - особи, які проходять службу у військовому резерві Збройних Сил України, інших військових формувань і призначені для їх комплектування у мирний час та в особливий період.
Частиною 6 статті 2 Закону № 2232-ХІІ визначені види військової служби, зокрема, строкова військова служба; військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період; військова служба за контрактом осіб рядового складу; військова служба за контрактом осіб сержантського і старшинського складу; військова служба (навчання) курсантів вищих військових навчальних закладів, а також інші види.
Згідно з ч. 14 ст. 2 Закону № 2232-ХІІ, виконання військового обов`язку в особливий період здійснюється з особливостями, визначеними цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.
Відповідно до ч. 1 ст. 4 Закону 2232-ХІІ, Збройні Сили України та інші військові формування комплектуються військовослужбовцями шляхом: призову (направлення) громадян України на військову службу; прийняття громадян України на військову службу за контрактом.
Частиною 1 статті 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 р. № 2011-XII (в подальшому - Закон № 2011-XII), держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.
Відповідно до ч. 2 ст. 9 Закону № 2011-XII, до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.
Згідно з ч. 4 ст. 9 Закону № 2011-XII, грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.
Кабінетом Міністрів України прийнято постанову від 11.02.2025 р. №153 «Про реалізацію експериментального проекту щодо підвищення мотивації до проходження окремими категоріями громадян України військової служби у Збройних Силах Національній гвардії та Державній прикордонній службі під час воєнного стану» (в подальшому - Постанова № 153) та затверджено «Порядок реалізації експериментального проекту щодо підвищення мотивації до проходження окремими категоріями громадян України військової служби у Збройних Силах, Національній гвардії та Державній прикордонній службі під час воєнного стану» (в подальшому - Порядок).
Згідно з п. 3 Постанови №153, установлено, що учасниками експериментального проекту є: громадяни України віком від 18 до 25 років, які приймаються на військову службу за контрактом до Збройних Сил, Національної гвардії або Державної прикордонної служби на посади рядового складу; Збройні Сили; Національна гвардія; Державна прикордонна служба; Міністерство оборони; Міністерство внутрішніх справ; військові частини, визначені Генеральним штабом Збройних Сил, Головним управлінням Національної гвардії та Адміністрацією Державної прикордонної служби.
Відповідно до абз. 2 п. 4 Постанови №153, установлено, що громадянам України з числа осіб рядового, сержантського і старшинського складу Збройних Сил, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення, які до набрання чинності цією постановою у віці до 25 років були прийняті або призвані на військову службу під час воєнного стану, введеного Указом Президента України “Про введення воєнного стану в Україні” від 24 лютого 2022 р. № 64, затвердженим Законом України “Про затвердження Указу Президента України “Про введення воєнного стану в Україні” від 24 лютого 2022 р. № 2102-IX, проходять військову службу та брали безпосередню участь у бойових діях в районах ведення воєнних (бойових) дій, зокрема на тимчасово окупованій Російською Федерацією території України, на території між позиціями сил оборони та позиціями військ держави-агресора, на території держави-агресора (далі - бойові дії в районах ведення воєнних (бойових) дій), строком, що за сукупністю становить не менше шести місяців станом на дату набрання чинності цією постановою, виплачується одноразова грошова винагорода за тривалість проходження служби в бойових умовах (далі - винагорода) у розмірі 1 млн. гривень;
Згідно з абз. 4 п. 4 Постанови №153 установлено, що військовослужбовцям, зазначеним в абзаці другому цього пункту, які брали безпосередню участь у бойових діях в районах ведення воєнних (бойових) дій строком менше шести місяців станом на дату набрання чинності цією постановою у зв`язку із наявністю у них захворювань, поранень (травм, контузій, каліцтв), одержаних під час захисту Вітчизни, або їх перебуванням та звільненням з полону (крім тих, які добровільно здалися в полон) винагорода виплачується в повному обсязі.
Аналіз положень п. 4 Постанови №153 дає підстави суду апеляційної інстанції дійти висновку, що реалізація права особи на отримання одноразової грошової винагороди у розмірі 1 млн. гривень можлива виключно за умови дотримання одночасно встановлених Постановою № 153 вимог: особа рядового, сержантського і старшинського складу Збройних Сил, Національної гвардії, Держприкордонслужби; до набрання чинності цією постановою у віці до 25 років були прийняті або призвані на військову службу під час воєнного стану; проходять військову службу, тобто є діючими військовослужбовцями на дату набрання чинності Постанови № 153 (13.02.2025); брали безпосередню участь у бойових діях в районах ведення воєнних (бойових) дій, зокрема на тимчасово окупованій російською федерацією території України, на території між позиціями сил оборони та позиціями військ держави-агресора, на території держави-агресора; строк участі в бойових діях в сукупності становить не менше шести місяців станом на дату набрання чинності цією Постановою (13.02.2025), або строк менше шести місяців станом на дату набрання чинності цією постановою (13.02.2025) у зв`язку із, зокрема, перебуванням та звільненням військовослужбовця з полону (крім тих, які добровільно здалися в полон).
Суд апеляційної інстанції зазначає, що метою прийняття Постанови №153 є підвищення рівня укомплектованості особовим складом бойових військових частин (підрозділів) Збройних Сил, Національної гвардії та Держприкордонслужби шляхом удосконалення механізму залучення громадян України віком від 18 до 25 років до проходження військової служби за контрактом та створення додаткових мотиваційних чинників для цього.
Мотивом визначених заходів є саме залучення громадян України віком від 18 до 25 років до проходження військової служби за контрактом, що реалізується шляхом створення додаткових фінансових стимулів та забезпечення відповідного матеріального підґрунтя для підвищення престижу служби. При цьому, йдеться про застосування механізмів, спрямованих на формування належної мотивації для потенційних військовослужбовців у віці до 25 років.
Судовим розглядом встановлено, що позивач, є особою сержантського складу Національної гвардії України; до набрання чинності Постановою № 153 під час воєнного стану уклав контракт про проходження військової служби в Національній гвардії України (22.11.2023 р.) у віці до 25 років; на час набрання чинності Постановою № 153 (13.02.2025 р.) проходив військову службу, тобто був діючим військовослужбовцем; брав безпосередню участь у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, перебуваючи в смт. Гостомель, Бучанського району, Київської області, с. Спірне, с. Івано-Дар`ївка Бахмутського району Донецької області, с. Макіївка, Сватівського району Луганської області в періодах 24.02.2022 р., з 17.01.2024 р. по 18.01.2024 р., з 05.02.2024 р. по 31.03.2024 р., з 01.04.2024 р. по 03.04.2024 р., з 12.04.2024 р. по 23.05.2024 р., з 16.09.2024 р. по 26.09.2024 р., з 16.01.2025 р. по 29.01.2025 р., з 08.02.2025 р. по 31.05.2025 р.; в результаті ворожих атак та боїв за позицію на летовищі у селищі Гостомель Бучанського району Київської області, а також у зв`язку з закінченням боєприпасів позивач 24.02.2022 р. потрапив до полону військ агресора, звідки прибув 31.12.2022 р.; не притягався до кримінальної відповідальності чи адміністративної відповідальності за вчинення військового правопорушення, та дисциплінарної відповідальності.
Відповідач заперечує право позивача на отримання одноразової грошової винагороди відповідно до Постанови № 153, оскільки строк, протягом якого ОСОБА_1 брав безпосередню участь у бойових діях у районах ведення воєнних (бойових) дій на дату набрання чинності постановою, становить 135 днів, тобто за сукупністю менше шести місяців.
Суд апеляційної інстанції не приймає ці доводи, та вважає відмова відповідача у нарахуванні та виплаті позивачу зазначеної винагороди з цих підстав є протиправною, оскільки відповідно до абз. 4 п. 4 Постанови №153 військовослужбовцям, зазначеним в абзаці другому цього пункту, які брали безпосередню участь у бойових діях в районах ведення воєнних (бойових) дій строком менше шести місяців станом на дату набрання чинності цією постановою у зв`язку із, зокрема їх перебуванням та звільненням з полону (крім тих, які добровільно здалися в полон) винагорода виплачується в повному обсязі. 
Судовим розглядом встановлено, що позивач брав безпосередню участь у бойових діях у районах ведення воєнних (бойових) дій на дату набрання чинності постановою строком менше шести місяців у зв`язку з тим, що під час проходження строкової військової служби 24.02.2022 р., в результаті ворожих атак та боїв за позицію на летовищі у селищі Гостомель Бучанського району Київської області, а також у зв`язку з закінченням боєприпасів він потрапив до полону військ агресора, звідки його було звільнено 31.12.2022 р. У подальшому, під час дії воєнного стану, 22.11.2023 р. у віці до 25 років (22 роки), ОСОБА_1 уклав контракт про проходження військової служби в Національній гвардії України, на якій перебуває і до теперішнього часу, тому до нього є застосовними вищезазначені положення Постанови № 153.
Враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції вважає, що позивач відповідає умовам нарахування та виплати одноразової грошової винагороди, визначеним пунктами 3, 4 Постанови № 153, тому суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що належним способом захисту порушеного права позивача є зобов`язання відповідача здійснити нарахування та виплату ОСОБА_1 одноразової грошової винагороди за тривалість проходження військової служби в бойових умовах у розмірі 1 млн. гривень відповідно до п. 4 Постанови № 153. 
Стосовно позовної вимоги про виплату винагороди із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до п. 2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.01.2004 р. № 44, суд апеляційної інстанції зазнає наступне.
Відповідно до п. 168.5 ст. 168 Податкового кодексу України, суми податку на доходи фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими, особами рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби України, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, державної пожежної охорони, органів і підрозділів цивільного захисту, податкової міліції, а також визначених Законом України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" членами сім`ї, батьками, утриманцями загиблого (померлого) військовослужбовця, у зв`язку з виконанням обов`язків під час проходження служби, спрямовуються виключно на виплату рівноцінної та повної компенсації втрат доходів цієї категорії громадян.
Постановою Кабінету Міністрів України від 15.01.2004 р. № 44 затверджено Порядок виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу (в подальшому - Порядок № 44). 
Згідно з п. 2 Порядку № 44, грошова компенсація виплачується громадянам України, які відповідно до законодавства мають статус військовослужбовця, поліцейського або є особами рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби, ДСНС, податкової міліції, Національного антикорупційного бюро, Державного бюро розслідувань, співробітникам Служби судової охорони, а також особам, звільненим із служби, для відшкодування утриманих сум податку з їх грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, право на які вони набули у зв`язку з виконанням обов`язків під час проходження служби.
Виплата грошової компенсації здійснюється установами (організаціями, підприємствами), що утримують військовослужбовців, поліцейських та осіб рядового і начальницького складу, за рахунок відповідних коштів, які є джерелом доходів цих осіб, шляхом рівноцінного та повного відшкодування втрат частини грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних у зв`язку з виконанням ними своїх обов`язків під час проходження служби (далі - грошове забезпечення), що пов`язані з утриманням податку з доходів фізичних осіб у порядку та розмірах, визначених Законом України "Про податок з доходів фізичних осіб" (п. 3 Порядку № 44).
Відповідно до п.п. 4, 5 Порядку № 44, виплата грошової компенсації військовослужбовцям, поліцейським та особам рядового і начальницького складу здійснюється одночасно з виплатою їм грошового забезпечення. Грошова компенсація виплачується за місцем одержання грошового забезпечення у розмірі суми податку з доходів фізичних осіб, утриманого з грошового забезпечення.
Аналіз змісту вказаних вище положень свідчить про те, що грошова компенсація сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних, зокрема, військовослужбовцями, виплачується їм для відшкодування утриманих сум податку з їх грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, право на які вони набули у зв`язку з виконанням обов`язків під час проходження служби одночасно з виплатою грошового забезпечення за місцем його одержання в розмірі суми податку з доходів фізичних осіб, утриманого з грошового забезпечення.
Вказані висновки відповідають правовій позиції Верховного Суду, викладеній в постанові від 25.06.2020 р. в справі № 825/761/17, яка відповідно до ч. 5 ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України, враховується судом.
Враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції вважає, що нарахування та виплата позивачу спірної одноразової грошової винагороди має бути проведена відповідачем із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до пункту 2 Порядку № 44.
Із урахуванням вищевикладеного, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, що належним способом захисту прав позивача є визнання протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України, яка полягає у ненарахуванні та невиплаті ОСОБА_1 одноразової грошової винагороди за тривалість проходження військової служби в бойових умовах у розмірі 1 млн. гривень відповідно до п. 4 Постанови Кабінету Міністрів України від 11.02.2025 р. № 153 "Про реалізацію експериментального проекту щодо підвищення мотивації до проходження окремими категоріями громадян України військової служби у Збройних Силах, Національній гвардії та Державній прикордонній службі під час воєнного стану" та зобов`язання Військову частину НОМЕР_1 Національної гвардії України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 одноразову грошову винагороду за тривалість проходження військової служби в бойових умовах у розмірі 1 млн. гривень відповідно до п. 4 Постанови Кабінету Міністрів України від 11.02.2025 р. № 153 "Про реалізацію експериментального проекту щодо підвищення мотивації до проходження окремими категоріями громадян України військової служби у Збройних Силах, Національній гвардії та Державній прикордонній службі під час воєнного стану" із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до п. 2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.01.2004 р. № 44.
Таким чином, суд апеляційної інстанції вважає, що вимоги апеляційної скарги відповідача не обґрунтовані та задоволенню не підлягають.
Доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду першої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.
Відповідно до п. 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Hirvisaari v. Finland" від 27 вересня 2001 р., рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.
При прийнятті рішення у даній справі суд врахував позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки інших аргументів учасників справи), сформовану, зокрема у справах Салов проти України (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), Проніна проти України (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та Серявін та інші проти України (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (RuizTorija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).
Пунктом 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень визначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Із врахуванням такого підходу Європейського суду з прав людини до оцінки аргументів сторін, суд апеляційної інстанції вважає, що ключові аргументи апеляційної скарги отримали достатню оцінку. 
Інші доводи і заперечення сторін на висновки суду апеляційної інстанції не впливають.
Таким чином, суд переглянувши, у межах апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції, вважає, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, ретельно дослідив наявні докази, дав їм належну оцінку та прийняв законне та обґрунтоване рішення із дотриманням вимог матеріального та процесуального права.
Відповідно до ст. 316 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення Сумського окружного адміністративного суду від 22.04.2026 р. без змін, оскільки суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
Керуючись ст.ст. 311, 315, 316, 321, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України залишити без задоволення.
Рішення Сумського окружного адміністративного суду від 22.04.2026 по справі № 480/8946/25 залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та не може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду.

Головуючий суддя 		О.В. Присяжнюк 	
Судді	   	Л.В. Любчич   О.А. Спаскін