ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД  РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 вересня 2026 року | Справа №160/23869/26

Суддя Дніпропетровського окружного адміністративного суду Свергун І.О., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) в м. Дніпрі справу за позовом адвоката Єрьоміної Вікторії Анатоліївни в інтересах ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

До Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов адвоката Єрьоміної Вікторії Анатоліївни (далі – представник позивача) в інтересах ОСОБА_1 (далі – позивач) до ІНФОРМАЦІЯ_1 (далі – відповідач), в якому представник позивача просить:
– визнати протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 в періоди з 14 березня 2022 року по 19 травня 2023 року грошового забезпечення, а також виплачених за вказаний період: грошової допомоги для оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, премії, визначивши їх розмір, виходячи з розмірів посадового окладу та окладу за військовим званням, розрахованих шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України «Про Державний бюджет України на 2022 рік» станом на 01.01.2022, встановленого Законом України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» станом на 01.01.2023, на відповідні тарифні коефіцієнти, згідно з пунктом 4 постанови Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 року № 704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб», з урахуванням раніше виплачених сум та із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до пункту 2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 січня 2004 року № 44;
– зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_2 здійснити ОСОБА_1 перерахунок та виплату грошового забезпечення за період з 14 березня 2022 року по 19 травня 2023 року, а також виплачених за вказаний період: грошової допомоги для оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, премії, визначивши їх розмір, виходячи з розмірів посадового окладу та окладу за військовим званням, розрахованих шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України «Про Державний бюджет України на 2022 рік» станом на 01.01.2022, встановленого Законом України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» станом на 01.01.2023, на відповідні тарифні коефіцієнти, згідно з пунктом 4 постанови Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 року № 704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб», з урахуванням раніше виплачених сум та із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до пункту 2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 січня 2004 року № 44.
Позовну заяву обґрунтовано тим, що позивач проходив військову службу у Військовій частині НОМЕР_1 , яка перебувала на фінансовому забезпеченні у відповідача. Відповідач протиправно, починаючи з 14 березня 2022 року, розраховував грошове забезпечення позивача із застосуванням розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом станом на 01 січня 2018 року, що призвело до порушення майнових прав позивача, а саме гарантованого статтею 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» права на отримання грошового забезпечення у законодавчо визначеному розмірі, та до зменшення розміру грошової допомоги для оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань і премій.
Представник позивача звернувся до відповідача із заявою, в якій просила нарахувати та виплатити позивачу, починаючи з 14 березня 2022 року по 19 травня 2023 року, грошове забезпечення відповідно до пункту 4 постанови Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 року № 704, визначивши розміри посадового окладу та окладу за військовим званням у 2022, 2023 роках шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом відповідно на 01 січня 2022 року та 01 січня 2023 року, на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1 та 14, з урахуванням раніше виплачених сум.
Листом від 19.05.2026 № 613/1112 відповідач повідомив представника позивача, що при розрахунку грошового забезпечення позивача було використано прожитковий мінімум для працездатних осіб, встановлений законом на 01 січня 2018 року, у розмірі 1762,00 грн.
Вказані обставини стали підставою для звернення позивача до суду.
Ухвалою суду від 12.08.2026 відкрито провадження у справі; вирішено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні); витребувано у відповідача докази. Питання щодо дотримання позивачем строку звернення до суду з позовною заявою суд відклав до вирішення справи по суті – після оцінки обставин, якими обґрунтовано заяву позивача про поновлення строку звернення до суду, в сукупності з доказами, наданими відповідачем.
На виконання ухвали суду від відповідача до суду надійшла заява, до якої долучено лист ІНФОРМАЦІЯ_1 від 02.09.2026 № 613/1927 із витягом з картки особового рахунку військовослужбовця.
Також відповідач подав відзив на позовну заяву, в якому заперечував проти позову, вважає позовні вимоги необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, оскільки вони ґрунтуються на неправильному тлумаченні положень Постанови Кабінету Міністрів України № 704 та не відповідають актуальній правовій позиції Верховного Суду, викладеній у постанові від 16.07.2026 у справі № 320/29450/24.
Відповідач зазначає, що в межах асигнувань, що виділялися на утримання Збройних Сил України у 2020-2023 роки, Міністром оборони України були встановлені оклади за військовим званням та посадові оклади за відповідними посадами, які визначені з розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб станом на 01.01.2018 у розмірі 1762 грн.
Відповідач просив відмовити в задоволенні позовних вимог.
Дослідивши матеріали справи та оцінивши докази відповідно до вимог статей 72– 76, 90 Кодексу адміністративного судочинства України, суд встановив таке.
ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , що підтверджується копією паспорта громадянина України, копією картки платника податків та витягом з реєстру територіальної громади від 28.07.2025 № 2025/010262809.
Позивач є учасником бойових дій, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_3 , виданим управлінням персоналу штабу військової частини НОМЕР_4 26 жовтня 2023 року.
Відповідно до витягу з картки особового рахунку військовослужбовця № 409 за 2022 рік, наданого відповідачем, позивача зараховано до списків Військової частини НОМЕР_1 та призначено на штатну посаду водія-радіотелефоніста на підставі наказу від 14.03.2022 № 11.
Згідно з листом ІНФОРМАЦІЯ_1 від 19.05.2026 № 613/1112 та листом від 02.09.2026 № 613/1927 ОСОБА_1 у період з 14.03.2022 по 30.04.2023 служив на посаді водія-радіотелефоніста (тарифний розряд 4), з 01.05.2023 по 19.05.2023 – на посаді радіотелефоніста (тарифний розряд 3).
Отже, у період, що є спірним у цій справі (з 14 березня 2022 року по 19 травня 2023 року), позивач проходив військову службу у Військовій частині НОМЕР_1 , яка перебувала на фінансовому забезпеченні у відповідача.
З наведених листів відповідача також вбачається, що позивачу було встановлено:
– посадовий оклад за 4 тарифним розрядом у розмірі 2730,00 грн (1762,00 грн х 1,55 = 2731,10 грн, з урахуванням пункту 4 Постанови № 704 та додатка 1 до неї, за яким цифри до 4,99 відкидаються) – за період з 14.03.2022 по 30.04.2023;
– посадовий оклад за 3 тарифним розрядом у розмірі 2640,00 грн (1762,00 грн х 1,5 = 2643,00 грн) – за період з 01.05.2023 по 19.05.2023;
– оклад за військовим званням «старший сержант» у розмірі 810,00 грн (1762,00 грн х 0,46 = 810,52 грн, з урахуванням додатка 14 до Постанови № 704).
Разом з тим зі змісту довідки про нараховане та виплачене грошове забезпечення (додаткових видів, винагород, індексації) ОСОБА_1 за період з 14.03.2022 по 19.05.2023 від 19.05.2026 № 6/1/465 слідує, що посадовий оклад позивача становив 2730,00 грн у період з березня 2022 року по лютий 2023 року включно та 2820,00 грн у березні – квітні 2023 року, а оклад за військовим званням – 810,00 грн упродовж усього спірного періоду (за неповні місяці березень 2022 року та травень 2023 року відповідні оклади нараховані пропорційно кількості днів служби – 1585,16 грн і 470,32 грн та 1657,21 грн і 496,45 грн відповідно).
Відповідачем не заперечується, що усі наведені розміри посадового окладу та окладу за військовим званням обчислювалися шляхом множення відповідних тарифних коефіцієнтів саме на розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб 1762,00 грн, встановлений законом на 01 січня 2018 року.
Зі змісту довідки від 19.05.2026 № 6/1/465 та витягу з картки особового рахунку військовослужбовця № 409 за 2022 рік також вбачається, що у спірний період позивачу нараховувалися та виплачувалися:
– надбавка за вислугу років у розмірі 25 відсотків посадового окладу та окладу за військовим званням (усього 12602,29 грн);
– надбавка за особливості проходження військової служби у розмірі 65 відсотків посадового окладу, окладу за військовим званням і надбавки за вислугу років (усього 40957,43 грн);
– щомісячна премія відповідно до пунктів 1 та 5 Постанови № 704 у розмірі від 247 до 536 відсотків посадового окладу (усього 124690,38 грн);
– індексація (усього 10800,00 грн, нараховувалася у період з березня по грудень 2022 року);
– грошова допомога для оздоровлення у розмірі 14044,35 грн, нарахована у жовтні 2022 року (наказ від 23.10.2022 № 236);
– матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань у розмірі 5617,74 грн, нарахована у грудні 2022 року (наказ від 27.12.2022 № 166);
– додаткова винагорода відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року № 168 (усього 526451,61 грн, у фіксованих розмірах: 100000,00 грн, 30000,00 грн, 26451,61 грн та 13328,36 грн).
Усього за спірний період позивачу нараховано 785572,94 грн, утримано податку з доходів фізичних осіб 141403,13 грн та військового збору 11783,59 грн, перераховано на картковий рахунок 773789,35 грн. Крім того, з витягу з картки особового рахунку військовослужбовця № 409 за 2022 рік убачається, що суми утриманого з грошового забезпечення позивача податку з доходів фізичних осіб йому компенсувалися: значення графи 22 «Компенсація податку з доходів фізичних осіб» збігаються зі значеннями графи 18 «податок з доходів фізичних осіб» як помісячно, так і в підсумку (108264,17 грн). Картку особового рахунку позивача за 2023 рік відповідач на виконання ухвали суду від 12.08.2026 не надав.
У 2023 році грошова допомога для оздоровлення та матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань позивачу не нараховувалися та не виплачувалися, що підтверджується довідкою від 19.05.2026 № 6/1/465.
Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд враховує наступне.
Статтею 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Статтею 9 Закону України від 20 грудня 1991 року № 2011-XII «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі – Закон № 2011-XII) визначено, що держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.
Згідно із частиною другою статті 9 Закону № 2011-XII до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.
Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця. Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону (частина третя статті 9 Закону № 2011-XII).
Частиною четвертою статті 9 Закону № 2011-XII передбачено, що грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.
Кабінетом Міністрів України прийнято постанову від 30 серпня 2017 року № 704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» (далі – Постанова № 704), якою збільшено розмір грошового забезпечення військовослужбовців та затверджено, серед іншого, тарифну сітку розрядів і коефіцієнтів посадових окладів військовослужбовців з числа осіб рядового, сержантського і старшинського складу, офіцерського складу (крім військовослужбовців строкової військової служби), осіб рядового і начальницького складу (додаток 1), а також схему тарифних коефіцієнтів за військовим (спеціальним) званням (додаток 14).
Згідно з пунктом 2 Постанови № 704 грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу складається з посадового окладу, окладу за військовим (спеціальним) званням, щомісячних (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премії) та одноразових додаткових видів грошового забезпечення.
У пункті 4 Постанови № 704 – у первинній його редакції, яка діяла до набрання чинності постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2018 року № 103 (далі – Постанова № 103), – було передбачено, що розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року (але не менше 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 1 січня календарного року), на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13, 14.
Аналогічні за змістом положення містили примітки до додатків 1, 12– 14 Постанови № 704.
Проте 21 лютого 2018 року Кабінет Міністрів України ухвалив Постанову № 103 (чинна з 24 лютого 2018 року), пунктом 6 якої вніс зміни до Постанови № 704, виклавши її пункт 4 у такій редакції: « 4. Установити, що розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня 2018 р., на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13 і 14.».
Отже, на момент набрання чинності Постановою № 704 (01 березня 2018 року) її пункт 4 вже був викладений у редакції змін, внесених згідно з пунктом 6 Постанови № 103, і передбачав використання такого показника, як розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановлений законом на 1 січня 2018 року.
Водночас постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 29 січня 2020 року у справі № 826/6453/18 визнано протиправним та скасовано пункт 6 Постанови № 103.
Відтак з дати ухвалення постанови Шостого апеляційного адміністративного суду від 29 січня 2020 року у справі № 826/6453/18 відновилася первинна редакція пункту 4 Постанови № 704, тобто та, яка діяла до внесення змін згідно з пунктом 6 Постанови № 103.
Таким чином, з 29 січня 2020 року – з дня набрання законної сили судовим рішенням у справі № 826/6453/18 – виникли підстави для розрахунку грошового забезпечення військовослужбовців, у тому числі позивача, з урахуванням розміру посадового окладу та окладу за військовим (спеціальним) званням, обчислених виходячи з розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня відповідного календарного року.
Аналогічний висновок міститься у постанові Верховного Суду від 15 березня 2023 року у справі № 420/6572/22, в якій, зокрема, зазначено, що з 01.01.2020 положення пункту 4 Постанови № 704 у частині визначення розрахунковою величиною прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня 2018 року, не відповідає правовим актам вищої юридичної сили, згідно з якими прожитковий мінімум як базовий державний соціальний стандарт змінювався на відповідний рік, у тому числі як розрахункова величина для визначення посадових окладів, заробітної плати, грошового забезпечення працівників державних органів; встановлене пунктом 3 розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 06.12.2016 № 1774-VIII обмеження щодо застосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини на спірні правовідносини не впливає, оскільки такою розрахунковою величиною є саме прожитковий мінімум для працездатних осіб, встановлений законом на 1 січня календарного року.
Такий самий підхід Верховний Суд застосував у справах № 120/8603/21-а (постанова від 31 серпня 2022 року), № 120/648/22-а (постанова від 16 листопада 2022 року), № 640/17686/21 (постанова від 04 січня 2023 року), № 440/1185/21 (постанова від 10 січня 2023 року), а також у постановах від 02 серпня 2022 року у справі № 440/6017/21, від 12 вересня 2022 року у справі № 500/1813/21 та від 19 жовтня 2022 року у справі № 400/6214/21.
Крім того, суд враховує правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду у складі судової палати з розгляду справ щодо захисту соціальних прав Касаційного адміністративного суду від 17 лютого 2026 року у справі № 520/5814/24, відповідно до якого з огляду на визначені частиною третьою статті 7 Кодексу адміністративного судочинства України загальні засади пріоритетності законів над підзаконними актами пункт 2 постанови Кабінету Міністрів України від 12 травня 2023 року № 481 стосовно внесення змін до пункту 4 Постанови № 704 у частині, що суперечить нормативно-правовому акту, який має вищу юридичну силу, а саме закону про Державний бюджет України на відповідний рік, не підлягає застосуванню як такий, що є протиправним і не відповідає правовим актам вищої юридичної сили. Суд також указав, що пункт 4 Постанови № 704 у первинній редакції передбачив розрахунковою величиною прожитковий мінімум, встановлений законом на 1 січня календарного року, як державний соціальний стандарт, покликаний забезпечити достатній рівень життя військовослужбовців у зв`язку зі зростанням цін та інфляцією.
Зазначений правовий висновок сформульований судовою палатою, а тому має враховуватися судами при вирішенні подібних спорів. При цьому у спірних правовідносинах у цій справі питання застосування постанови Кабінету Міністрів України від 12 травня 2023 року № 481 (чинної з 20 травня 2023 року) не виникає, оскільки спірний період обмежений 19 травня 2023 року, тобто передує набранню нею чинності.
Прожитковий мінімум для працездатних осіб станом на 01 січня 2018 року встановлений у розмірі 1762,00 грн (стаття 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2018 рік»), станом на 01 січня 2022 року – у розмірі 2481,00 грн (стаття 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2022 рік»), станом на 01 січня 2023 року – у розмірі 2684,00 грн (стаття 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2023 рік»).
Отже, за період з 14.03.2022 по 31.12.2022 та з 01.01.2023 по 19.05.2023 позивач мав право на нарахування та виплату грошового забезпечення з урахуванням розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого відповідно Законом України «Про Державний бюджет України на 2022 рік» станом на 01 січня 2022 року та Законом України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» станом на 01 січня 2023 року, однак нарахування відповідачем були здійснені із застосуванням розрахункової величини 1762,00 грн, тобто неправильно.
Доводи, наведені відповідачем у листах від 19.05.2026 № 613/1112 та від 02.09.2026 № 613/1927, суд відхиляє з таких підстав.
Посилання відповідача на те, що розміри грошового забезпечення були встановлені Міністром оборони України та доведені до територіальних центрів комплектування і соціальної підтримки в межах асигнувань, що виділялися на утримання Збройних Сил України, не спростовує висновків суду. Гарантоване статтею 9 Закону № 2011-XII право військовослужбовця на грошове забезпечення у визначеному законодавством розмірі не може бути поставлене в залежність від обсягу бюджетних асигнувань чи від змісту внутрішньовідомчих розрахунків, а недостатність бюджетного фінансування не є підставою для звільнення суб`єкта владних повноважень від виконання покладених на нього законом обов`язків.
Твердження відповідача про те, що застосуванню підлягав пункт 4 Постанови № 704 у редакції Постанови № 103, не враховує тієї обставини, що пункт 6 Постанови № 103 визнаний протиправним і скасований у судовому порядку постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 29 січня 2020 року у справі № 826/6453/18, а тому з цієї дати відповідна редакція пункту 4 Постанови № 704 застосуванню не підлягає.
Відповідно до частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Суд не бере до уваги посилання відповідача, що позовні вимоги не ґрунтуються на актуальній правовій позиції Верховного Суду, викладеній у постанові від 16.07.2026 у справі № 320/29450/24. Предметом оскарження у зазначеній справі був пункт 2 Постанови № 481 про внесення змін до пункту 4 постанови Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 року № 704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб». Постанова КМУ від 12.05.2023 № 481 набрала законної сили 20.05.2023. Водночас спірним періодом у справі, що розглядається, є період з 14.03.2022 по 19.05.2023, тобто до набрання законної сили Постановою КМУ № 481. Відтак, зазначена судова практика є незастосовною до спірних правовідносин.
Щодо строку звернення до суду суд зазначає таке.
Відповідно до частини першої статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.
У постанові від 11 липня 2024 року у справі № 990/156/23 Велика Палата Верховного Суду сформулювала правовий висновок про те, що положення статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України не містять норм, які б врегульовували порядок звернення осіб, які перебувають (перебували) на публічній службі, до адміністративного суду у справах про стягнення належної їм заробітної плати у разі порушення законодавства про оплату праці, а тому підлягають застосуванню приписи статті 233 Кодексу законів про працю України, яка є нормою матеріального права та поширює свою дію в тому числі на осіб, які проходять публічну чи державну службу.
Згідно з частиною другою статті 233 Кодексу законів про працю України (у редакції, чинній до 19 липня 2022 року) у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.
Законом України від 01.07.2022 № 2352-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин», який набрав чинності 19 липня 2022 року, статтю 233 Кодексу законів про працю України викладено в новій редакції, якою, зокрема, передбачено, що із заявою про вирішення трудового спору у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, працівник має право звернутися до суду у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116 цього Кодексу).
З огляду на правові позиції Конституційного Суду України щодо незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів дія статті 233 Кодексу законів про працю України в редакції Закону України від 01.07.2022 № 2352-IX поширюється тільки на ті відносини, які виникли після набуття цією нормою чинності (рішення Верховного Суду від 06.04.2023 у зразковій справі № 260/3564/22, залишене без змін постановою Великої Палати Верховного Суду від 21.09.2023).
Спірні правовідносини у цій справі виникли у період з 14 березня 2022 року по 19 травня 2023 року, тобто частково до, а частково після набрання чинності Законом України від 01.07.2022 № 2352-IX.
Відповідно до правового висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 21 березня 2025 року у справі № 460/21394/23, якщо мають місце тривалі правові відносини, які виникли під час дії статті 233 Кодексу законів про працю України у редакції, що була чинною до 19 липня 2022 року, та були припинені на момент чинності статті 233 цього Кодексу в редакції Закону України від 01.07.2022 № 2352-IX, правове регулювання здійснюється таким чином: правовідносини, які мають місце у період до 19 липня 2022 року, підлягають правовому регулюванню згідно з положеннями статті 233 Кодексу законів про працю України у попередній редакції; правовідносини у період з 19 липня 2022 року підлягають застосуванню норм статті 233 Кодексу законів про працю України у редакції Закону України від 01.07.2022 № 2352-IX.
Отже, щодо вимог за період з 14 березня 2022 року по 18 липня 2022 року строк звернення до суду законом не був обмежений.
Щодо вимог за період з 19 липня 2022 року по 19 травня 2023 року суд зазначає, що матеріали справи не містять доказів вручення позивачу письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (грошового атестата). Витребувані ухвалою суду від 12.08.2026 витяги з наказів про зарахування позивача до Військової частини НОМЕР_1 та про виключення його зі списків особового складу, а також грошовий атестат відповідач суду не надав. Більше того, у листі від 19.05.2026 № 613/1112 відповідач прямо повідомив, що ОСОБА_1 не був повідомлений щодо прожиткового мінімуму, який було використано при розрахунку грошового забезпечення. Довідка про нараховане та виплачене грошове забезпечення за спірний період та витяг з картки особового рахунку військовослужбовця надані відповідачем лише на адвокатський запит представника позивача та на вимогу суду.
Крім того, суд враховує, що пунктом 1 глави XIX «Прикінцеві положення» Кодексу законів про працю України встановлено, що під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтею 233 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Згідно з пунктом 1 постанови Кабінету Міністрів України від 27.06.2023 № 651 карантин відмінено з 24 години 00 хвилин 30 червня 2023 року.
За таких обставин суд доходить висновку, що перебіг тримісячного строку, передбаченого частиною другою статті 233 Кодексу законів про працю України, не міг розпочатися раніше, ніж позивач фактично дізнався про порушення свого права, тобто раніше отримання відповіді відповідача (лист від 19.05.2026 № 613/1112), в якій відповідач повідомив про застосування при обчисленні грошового забезпечення позивача прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня 2018 року, у розмірі 1762,00 грн. Позовну заяву подано до суду у серпні 2026 року, тобто в межах тримісячного строку.
Суд також враховує, що відповідач як суб`єкт владних повноважень про пропуск позивачем строку звернення до суду не заявляв та відповідних доводів не наводив.
З огляду на викладене строк звернення до суду позивачем не пропущено, а тому підстав для вирішення питання про його поновлення немає.
Щодо позовних вимог у частині перерахунку грошової допомоги для оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань та премій суд зазначає, що перерахунок розміру посадового окладу та окладу за військовим званням супроводжує здійснення перерахунку (донарахування) цих видів грошового забезпечення залежно від дати їх нарахування.
Підпунктом 3 пункту 5 Постанови № 704 надано право керівникам державних органів у межах асигнувань, що виділяються на їх утримання, надавати один раз на рік військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), особам рядового і начальницького складу матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань у розмірі, що не перевищує їх місячного грошового забезпечення, та допомогу для оздоровлення в розмірі місячного грошового забезпечення.
Пунктом 1 статті 10-1 Закону № 2011-XII встановлено, що військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, надаються щорічні основні відпустки із збереженням грошового, матеріального забезпечення та наданням грошової допомоги на оздоровлення у розмірі місячного грошового забезпечення.
Згідно з абзацом першим пункту 6 Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністерства оборони України від 07 червня 2018 року № 260, розмір грошової допомоги для оздоровлення визначається виходячи з посадового окладу, окладу за військовим званням, надбавки за вислугу років і щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (крім винагород) за займаною посадою, на які військовослужбовець має право на день підписання наказу про надання цієї допомоги.
Оскільки грошова допомога для оздоровлення нарахована позивачу у жовтні 2022 року, а матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань – у грудні 2022 року, позовні вимоги підлягають задоволенню в частині зобов`язання відповідача здійснити перерахунок та виплату цих допомог за 2022 рік. Натомість у 2023 році грошова допомога для оздоровлення та матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань позивачу не нараховувалися та не виплачувалися, тому в задоволенні позовних вимог у цій частині слід відмовити.
Також з довідки від 19.05.2026 № 6/1/465 слідує, що у спірний період позивачу щомісяця нараховувалися та виплачувалися премія (у відсотках від посадового окладу), надбавка за вислугу років (у відсотках від посадового окладу та окладу за військовим званням) і надбавка за особливості проходження військової служби (у відсотках від посадового окладу, окладу за військовим званням та надбавки за вислугу років), тобто складові грошового забезпечення, розмір яких є похідним від розміру посадового окладу та/або окладу за військовим званням, у зв`язку з чим позовні вимоги підлягають задоволенню в частині зобов`язання відповідача здійснити перерахунок відповідних складових грошового забезпечення за період з 14 березня 2022 року по 19 травня 2023 року.
Разом з тим суд зазначає, що додаткова винагорода, нарахована та виплачена позивачу відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року № 168, установлена у фіксованих розмірах та не залежить від розміру посадового окладу і окладу за військовим званням, а тому перерахунку у спірних правовідносинах не підлягає.
Щодо позовних вимог у частині одночасної компенсації сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до пункту 2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 січня 2004 року № 44 (далі – Порядок № 44), суд зазначає таке.
Відповідно до пункту 1 Порядку № 44 цей Порядок визначає умови та механізм щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу (в тому числі відрядженими до органів виконавчої влади та інших цивільних установ), співробітниками Служби судової охорони у зв`язку з виконанням ними своїх обов`язків під час проходження служби (далі – грошова компенсація).
Абзацом першим пункту 2 Порядку № 44 передбачено, що грошова компенсація виплачується громадянам України, які відповідно до законодавства мають статус військовослужбовця, поліцейського або є особами рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби, ДСНС, податкової міліції, Національного антикорупційного бюро, Державного бюро розслідувань, співробітникам Служби судової охорони, а також особам, звільненим із служби, для відшкодування утриманих сум податку з їх грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, право на які вони набули у зв`язку з виконанням обов`язків під час проходження служби.
За приписами пунктів 3-5 Порядку № 44 виплата грошової компенсації здійснюється установами, що утримують військовослужбовців, поліцейських та осіб рядового і начальницького складу, шляхом рівноцінного та повного відшкодування втрат частини грошового забезпечення, пов`язаних з утриманням податку з доходів фізичних осіб, одночасно з виплатою грошового забезпечення, за місцем його одержання у розмірі суми утриманого податку.
Верховний Суд у постанові від 27 липня 2023 року у справі № 380/813/22 дійшов висновку, що виплата перерахованих сум грошового забезпечення має бути проведена з одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до пункту 2 Порядку № 44. Аналогічний підхід застосований Верховним Судом у постановах від 27 вересня 2023 року у справі № 420/23176/21, від 31 січня 2024 року у справі № 320/6441/22, від 18 квітня 2024 року у справі № 160/10789/22, від 30 квітня 2024 року у справі № 360/700/23, від 27 червня 2024 року у справі № 580/602/22 та від 10 жовтня 2024 року у справі № 500/8015/23.
Таким чином, виплата перерахованого грошового забезпечення за період з 14.03.2022 по 19.05.2023 має бути проведена позивачу з одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до пункту 2 Порядку № 44.
Сторонами суду не наведено інших специфічних, доречних та важливих аргументів, які суд зобов`язаний оцінити, виконуючи свої зобов`язання щодо пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
За встановлених у цій справі обставин та з урахуванням правового регулювання спірних правовідносин суд дійшов висновку, що позовні вимоги належать до часткового задоволення з коригуванням обраного позивачем способу захисту порушеного права.
Питання про розподіл судових витрат зі сплати судового збору відповідно до вимог статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України судом не вирішується, оскільки позивач у спірних правовідносинах згідно з пунктом 1 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору звільнений. Інших судових витрат учасниками справи не заявлено.
Керуючись статтями 9, 72, 77, 90, 94, 132, 241– 246, 250, 255, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

Задовольнити частково позов адвоката Єрьоміної Вікторії Анатоліївни в інтересах ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ) до ІНФОРМАЦІЯ_1 (ідентифікаційний код НОМЕР_5 , місцезнаходження: АДРЕСА_2 ) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.
Визнати протиправними дії ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо обчислення та виплати ОСОБА_1 за період з 14 березня 2022 року по 19 травня 2023 року складових грошового забезпечення та премій, розмір яких залежить від розміру посадового окладу та/або окладу за військовим званням, грошової допомоги для оздоровлення за 2022 рік, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2022 рік, без урахування розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України «Про Державний бюджет України на 2022 рік» станом на 01 січня 2022 року та Законом України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» станом на 01 січня 2023 року.
Зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_2 здійснити ОСОБА_1 перерахунок складових грошового забезпечення та премій, розмір яких залежить від розміру посадового окладу та/або окладу за військовим званням, за період з 14 березня 2022 року по 19 травня 2023 року, грошової допомоги для оздоровлення за 2022 рік, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2022 рік, виходячи з розмірів посадового окладу та окладу за військовим званням, розрахованих шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України «Про Державний бюджет України на 2022 рік» станом на 01 січня 2022 року та Законом України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» станом на 01 січня 2023 року, на відповідні тарифні коефіцієнти згідно з пунктом 4 постанови Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 року № 704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб», та провести їх виплату з урахуванням раніше виплачених сум, з утриманням з донарахованих сум передбачених законом податків та обов`язкових платежів при їх виплаті та із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до пункту 2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 січня 2004 року № 44.
У задоволенні решти позовних вимог відмовити.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Третього апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя І.О. Свергун