ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД  РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 вересня 2026 року | Справа №160/10923/26

Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Захарчук-Борисенко Н. В. 
розглянувши у письмовому провадженні у місті Дніпро адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,-

УСТАНОВИВ:

27.04.2026 року ОСОБА_1 звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовною заявою до ІНФОРМАЦІЯ_1 , в якій просить:
- визнати протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо невнесення до Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів відомостей про виключення Позивача з військового обліку;
- визнати протиправними дії ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо: – віднесення Позивача до категорії військовозобов`язаних;– внесення відповідних відомостей до реєстру «Оберіг»;– оголошення Позивача у розшук;
- зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_2 :– внести до реєстру «Оберіг» відомості про виключення Позивача з військового обліку;– скасувати (припинити) розшук Позивача;– привести облікові дані щодо Позивача у відповідність до вимог законодавства.– виключити з Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів відомості про Позивача як військовозобов`язаного.
Позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що він перебував на військовому обліку, проте 13.09.2016 його виключено з військового обліку у зв`язку з досягненням граничного віку перебування в запасі. Позивач вважає, що після виключення з військового обліку особа перестає бути військовозобов`язаною, а тому на неї не поширюються вимоги законодавства щодо військового обов`язку. На переконання позивача, рішення про виключення з військового обліку є остаточним, а повторному взяттю на такий облік він не підлягає.
Ухвалою суду від 01.05.2026 року прийнято адміністративний позов до розгляду та відкрито провадження в адміністративній справі за правилами спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи у письмовому провадженні в порядку статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України.
Відповідач своїм правом на подання відзиву не скористався, про розгляд справи повідомлений належним чином.
Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши всі фактичні обставини, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступні обставини справи та надав їм правову оцінку.
ОСОБА_1 є громадянином України, який відповідно до запису у військовому квитку виключений з військового обліку 13.09.2016 року у зв`язку з досягненням граничного віку перебування в запасі.
Згідно даних застосунку «Резерв+» позивач перебуває у розшуку територіального центру комплектування та соціальної підтримки з 16.05.2025 року 
14.04.2026 року позивач звернувся до відповідача з заявою, в якій просив привести відомості щодо нього в Єдиному державному реєстрі призовників, військовозобов`язаних та резервістів «Оберіг» та інших інформаційних системах у відповідності до вимог законодавства, виключивши його з категорії військовозобов`язаних.
Відповідь за результатами вказаної заяви в матеріалах справи відсутня.
Вважаючи бездіяльність відповідача щодо невнесення до Реєстру відомостей про виключення з військового обліку протиправною, позивач звернувся до суду з цим позовом.
Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з такого.
Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно з ч. 2 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України, з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано, обґрунтовано, безсторонньо, добросовісно, розсудливо, з дотриманням принципу рівності перед законом, пропорційно, з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення та своєчасно.
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни здійснює Закон України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 № 2232-XII (далі - Закон № 2232-XII).
Відповідно до ч. 2 ст. 28 Закону № 2232-XII у редакції, чинній станом на 23.09.2013, військовозобов`язані, які перебувають у запасі та мають військові звання рядового, сержантського і старшинського складу, поділялися на розряди за віком: перший розряд - до 35 років; другий розряд: рядовий склад - до 40 років, сержанти і старшини - до 45 років, прапорщики і мічмани - до 50 років. Згідно з ч. 4 цієї статті граничний вік перебування в запасі другого розряду є граничним віком перебування в запасі та у військовому резерві.
Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо забезпечення проведення мобілізації» від 27.03.2014 № 1169-VII до ст. 28 Закону № 2232-XII внесено зміни, якими граничний вік перебування в запасі другого розряду підвищено до 50 років, а Законом України «Про внесення змін до статті 28 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 22.07.2014 № 1604-VII - до 60 років. Згідно з ч. 4 ст. 28 Закону № 2232-XII у чинній редакції граничний вік перебування в запасі другого розряду є граничним віком перебування в запасі.
Згідно з ч. 3 ст. 33 Закону № 2232-XII військовий облік усіх призовників, військовозобов`язаних та резервістів ведеться за місцем їх проживання.
Відповідно до п. 4 ч. 6 ст. 37 Закону № 2232-XII виключенню з військового обліку у відповідних районних (міських) територіальних центрах комплектування та соціальної підтримки підлягають громадяни України, які досягли граничного віку перебування в запасі.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 37 Закону № 2232-XII взяттю на військовий облік військовозобов`язаних підлягають, зокрема, громадяни України, які старші 25 років і раніше не перебували на військовому обліку. Частиною 5 ст. 37 цього Закону визначено перелік підстав для зняття з військового обліку військовозобов`язаних, серед яких досягнення граничного віку перебування в запасі відсутнє.
Згідно зі ст. 32 Закону № 2232-XII військовозобов`язані, які досягли граничного віку перебування в запасі, а також визнані військово-лікарськими комісіями непридатними для військової служби, виключаються з військового обліку і переводяться у відставку.
Згідно з пп. 1, 2 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про Єдиний державний реєстр призовників, військовозобов`язаних та резервістів» від 16.03.2017 № 1951-VIII (далі - Закон № 1951-VIII) основними засадами ведення Реєстру є обов`язковість та своєчасність внесення до Реєстру передбачених цим Законом відомостей, а також повнота та актуалізація відомостей Реєстру.
Відповідно до ч. 8, 9 ст. 5 Закону № 1951-VIII органами ведення Реєстру є, зокрема, районні (об`єднані районні), міські (районні у місті, об`єднані міські) територіальні центри комплектування та соціальної підтримки, які забезпечують ведення Реєстру та актуалізацію його бази даних.
Згідно з п. 143 Порядку організації та ведення військового обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 30.12.2022 № 1487, громадяни України чоловічої статі віком від 25 до 60 років, які не перебувають на військовому обліку військовозобов`язаних та резервістів, беруться на такий облік на підставі відомостей, отриманих Міноборони шляхом електронної інформаційної взаємодії.
Протиправна бездіяльність суб`єкта владних повноважень полягає у невчиненні ним юридично значущих та обов`язкових дій, які він відповідно до закону зобов`язаний був вчинити. Відтак для визнання бездіяльності протиправною суд насамперед має встановити наявність у суб`єкта владних повноважень відповідного обов`язку.
Судом встановлено, що позивач згідно відомостей військового квитка виключений з військового обліку 13.09.2016 року у зв`язку з досягненням граничного віку перебування в запасі.
Водночас з набранням чинності Законом № 1169-VII та Законом № 1604-VII законодавець послідовно підвищив граничний вік перебування військовозобов`язаних у запасі спочатку до 50, а згодом до 60 років.
Спірні у цій справі правовідносини - перебування позивача на військовому обліку та відмова відповідача внести до Реєстру відомості про його виключення з військового обліку - виникли у 2025-2026 роках, тобто після набрання чинності наведеними змінами. Отже, до цих правовідносин підлягає застосуванню ст. 28 Закону № 2232-XII у чинній редакції.
Станом як на час звернення позивача до відповідача із заявою від 14.04.2026, так і на час вирішення цього спору позивач 60-річного віку не досяг, а тому граничного віку перебування в запасі не набув. Відтак підстава для виключення з військового обліку, передбачена п. 4 ч. 6 ст. 37 Закону № 2232-XII, щодо позивача відсутня, а сам позивач є військовозобов`язаним та підлягає військовому обліку за місцем проживання.
Оскільки Реєстр призначений для збирання, зберігання, обробки та використання актуальних, повних і достовірних даних про військовозобов`язаних, внесення до нього відомостей про виключення позивача з військового обліку за досягненням граничного віку суперечило б чинному правовому регулюванню та фактичному правовому статусу позивача.
За таких обставин обов`язок вчинити дії, про які просить позивач, у відповідача відсутній, а тому його бездіяльність не може бути визнана протиправною.
Зазначене узгоджується з правовою позицією, викладеною в постанові Верховного Суду від 09.04.2026 у справі № 280/6524/24, в якій суд касаційної інстанції вказав, що у зв`язку з продовженням граничного віку перебування в запасі позивача було автоматично поновлено в запасі незалежно від того, чи перебував він на військовому обліку, оскільки він не досягнув 60-річного віку, тобто повинен згідно з чинним законодавством перебувати на військовому обліку військовозобов`язаних. У цій же постанові Верховний Суд зазначив, що з часу набрання чинності змін до Закону № 2232-XII він поширює свою дію на всій території України і розповсюджується на всіх осіб, що не досягли граничного віку перебування у запасі, а оскільки спірні правовідносини виникли після внесення відповідних змін, відсутні підстави стверджувати про наявність зворотної дії закону.
Наведена правова позиція сформульована у справі з подібними фактичними обставинами - виключення особи рядового складу з військового обліку за досягненням 40-річного віку до внесення змін до ст. 28 Закону № 2232-XII та подальше поновлення такої особи на військовому обліку, а тому відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України враховується судом при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.
Суд окремо оцінює доводи позивача про те, що повторному взяттю на військовий облік підлягають лише особи, зняті з такого обліку, а не виключені з нього.
У постанові від 21.05.2025 у справі № 280/2880/24 Верховний Суд справді зазначив, що законодавець виокремлює поняття «зняття з військового обліку» та «виключення з військового обліку», різними є як підстави, так і правові наслідки цих дій, а громадяни, які підлягають виключенню з військового обліку, втрачають статус військовозобов`язаного, тоді як зняті з військового обліку продовжують перебувати в статусі військовозобов`язаних.
Водночас наведений висновок сформульовано у справі з іншим предметом спору - щодо зняття з військового обліку військовозобов`язаного у зв`язку з оформленням виїзду на постійне місце проживання за кордон, а не щодо правових наслідків підвищення законодавцем граничного віку перебування в запасі. Саме таке розмежування провів Верховний Суд у постанові від 09.04.2026 у справі № 280/6524/24, який, пославшись на висновки у справі № 280/2880/24, дійшов висновку про автоматичне поновлення особи в запасі у зв`язку з продовженням граничного віку перебування в запасі.
Крім того, за п. 2 ч. 1 ст. 37 Закону № 2232-XII у редакції, чинній як на час звернення позивача до відповідача із заявою від 01.06.2026, так і на час вирішення цього спору, взяттю на військовий облік військовозобов`язаних підлягають, зокрема, громадяни України, які старші 25 років і раніше не перебували на військовому обліку. Отже, твердження позивача про те, що особа, виключена з військового обліку, за жодних умов не може бути взята на такий облік повторно, не узгоджується з чинним правовим регулюванням.
Приписи ст. 32 Закону № 2232-XII, на які посилається позивач, пов`язують виключення з військового обліку та переведення у відставку з досягненням граничного віку перебування в запасі. Оскільки за чинною редакцією ч. 2 ст. 28 цього Закону позивач такого віку не досяг, підстав для застосування ст. 32 до спірних правовідносин немає.
Щодо принципу незворотності дії нормативно-правових актів у часі суд зазначає наступне. У Рішенні від 09.02.1999 № 1-рп/99 Конституційний Суд України дійшов висновку, що дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності. 
Правовідносини щодо виконання громадянами України військового обов`язку є триваючими і на момент запровадження нового правового регулювання не припинилися. Підвищення граничного віку перебування в запасі поширюється на відносини, що тривали та виникли після набрання відповідними змінами чинності, і не надає закону зворотної дії. Відтак наведені доводи є необґрунтованими.
Щодо решти доводів позивача суд враховує позицію Європейського суду з прав людини, викладену в рішенні у справі «Проніна проти України» від 18.07.2006, згідно з якою п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, проте це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.
Також суд зазначає, що решта вимог є похідними, а тому задоволенню не підлягають.
За таких обставин суд дійшов висновку, що позовні вимоги є необґрунтованими та не підлягають задоволенню.
Відповідно до ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі. Оскільки у задоволенні позову відмовлено, підстави для розподілу судових витрат відсутні.
Керуючись ст. 9, 72-77, 90, 139, 241-246, 255, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

УХВАЛИВ:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії - відмовити.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Н.В. Захарчук-Борисенко