ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 545/1576/25  Номер провадження 22-ц/814/2337/26 | Головуючий у 1-й інстанції Путря О. Г.  Доповідач ап. інст. Лобов О. А.

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 липня 2026 року | м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючий суддя Лобов О.А.
судді: Дорош А.І., Триголов В.М.
за участю секретаря судового засідання Грицак А.Я.
розглянув у відкритому судовому засіданні у м.Полтаві справу за апеляційною скаргою адвоката Нескородя Віталія Миколайовича, представника ОСОБА_1 , на рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 04 лютого 2026 року (час ухвалення судового рішення з 16:54:23 (03 лютого 2026) до 12:50 год (04.02.2026); дата виготовлення повного текста судового рішення не зазначена) у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, апеляційний суд

у с т а н о в и в :

У квітні 2025 року ОСОБА_2 звернувся до суду з вказаним позовом, просив ухвалити рішення, яким стягнути з ОСОБА_1 борг в розмірі 20 000 доларів США, 3 % річних та понесені по справі судові витрати.
В обгрунтування позову вказував, що 22.06.2023 між сторонами укладено договір позики, за яким ОСОБА_2 позичив у борг ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 20 0000 доларів США, що підтверджується розпискою, згідно якої відповідач зобов`язався повернути суму позики у строк до 31.12.2023.
Незважаючи на вимоги позивача щодо повернення отриманої суми коштів позичальник борг не повертає та договірні зобов`язання належним чином не виконує.

Рішенням Полтавського районного суду Полтавської області від 04 лютого 2026 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованість за договором позики від 22.06.2023 в розмірі 20 000 доларів США та витрати на правову допомогу в сумі 7 000 гривень.
Стягнуто з ОСОБА_1 в дохід держави судовий збір в розмірі 8 252,16 грн.

В апеляційній скарзі адвокат Нескородь В.М., представник ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення про часткове задоволення позовних вимог, а саме про стягнення з відповідача заборгованості у розмірі 13 007 доларів США.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги вказує, що суд першої інстанції при вирішенні позову по суті не взяв до уваги доводи і докази представника відповідача щодо часткової сплати заборгованості за позикою.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 , посилаючись на необґрунтованість доводів апеляційної скарги, просить рішення суду першої інстанції залишити без змін.
У підтвердження заперечень проти апеляційної скарги вказує, що доказів про часткову сплату коштів відповідач не надав і позивач заперечує щодо часткового погашення відповідачем боргу.

Перевіривши матеріали справи у межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції – без змін.
Відповідно до п.1 ч.1 ст.374, ст.375ЦПК України апеляційний суд за результатами розгляду має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
З матеріалів справи вбачається, що 22.06.2023 між ОСОБА_2 і ОСОБА_1 укладено договір позики, оформлений розпискою про отримання ОСОБА_1 в борг 20 000 доларів США, які позичальник зобов`язався повернути до 31.12.2023 (а.с.10, оригінал перебуває на обкладинці справи). 
Сторони не заперечують, що розписка написана та підписана особисто ОСОБА_1 і останній отримав 20 000 доларів США.
Задовольняючи частково позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що боргова розписка містить у собі інформацію щодо отримання позичальником коштів в борг та зобов`язання щодо повернення боргу у визначений строк. Відповідач не надав доказів повернення боргу. 
Стосовно вимоги про стягнення 3% річних суд зазначив, що до спірних правовідносин, які виникли у зв`язку із невиконанням боржником умов договору позики, підлягають застосуванню положення пункту 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, за якими боржник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 ЦК України.

Рішення суду у частині стягнення 3% річних не оскаржується, а тому відповідно до приписів ст.367 ЦПК України його законність і обґрунтованість апеляційним судом не перевіряється. 

Перевіряючи доводи апеляційної скарги, апеляційний суд виходить з такого.
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
На переконання апеляційного суду рішення суду першої інстанції відповідає наведеним вимогам закону. 
Сталою судовою практикою закріплені такі критерії застосування норм права у спірних правовідносинах. 
У постановах Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року (справа № 464/3790/16-ц), від 23 жовтня 2019 року (справа № 723/304/16-ц) зазначено, що «за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки».
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 січня 2023 року (справа № 369/11450/19) вказано, що «за своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. З метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. Такі правові висновки про застосування статей 1046, 1047 ЦК України викладені у постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14 та від 13 грудня 2017 року у справі № 6-996цс17. Підстав відступити від таких висновків Верховний Суд не встановив».
Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок (частина третя статті 1049 ЦК України).
У частині 545 ЦК України передбачено презумпцію належності виконання обов`язку боржником, оскільки наявність боргового документа в боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. І навпаки, якщо борговий документ перебуває у кредитора, то це свідчить про неналежне виконання або невиконання боржником його обов`язку. У контексті презумпції належності виконання обов`язку боржником потрібно акцентувати на декількох аспектах: (а) формулювання «наявність боргового документа у боржника» варто розуміти розширено, адже такий документ може перебувати в іншої особи, яка на підставі статті 528 ЦК України виконала зобов`язання; (б) вона є спростовною, якщо кредитор доведе протилежне. Тобто кредитор має можливість доказати той факт, що не зважаючи на «знаходження» в боржника (іншої особи) боргового документа, він не виконав свій обов`язок належно; (в) у частині третій статті 545 ЦК України регулюються як матеріальні, так і процесуальні відносини. Матеріальні втілюються в тому, що наявність боргового документа в боржника (іншої особи) свідчить про належність виконання зобов`язання. У свою чергу, процесуальні відносини проявляються в тому, що презумпція належності виконання розподіляє обов`язки з доказування обставин під час судового спору; (г) частина третя статті 545 ЦК України не охоплює всіх підстав підтвердження виконання зобов`язання, перерахованих у статті 545 ЦК України. Це пов`язано з тим, що і розписка про одержання виконання доводить належність виконання боржником обов`язків, особливо у тих випадках, за яких кредитору не передавався борговий документ. Тобто й наявність у боржника (іншої особи) розписки кредитора про одержання виконання підтверджує належність виконання боржником свого обов`язку (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 грудня 2018 року в справі № 544/174/17 (провадження № 61-21724св18)).
Як у суді першої інстанції, так і в апеляційній скарзі відповідач наполягав на тому, що він частково виконав зобов?язання з повернення коштів у підтвердження цієї обставини посилався на зміст скріншотів листування між сторонами у додатку Вайбер.
У постанові Верховного Суду від 28 листопада 2025 року (справа № 161/21832/23) викладені такі висновки щодо критеріїв оцінки електронних доказів, поданих суду у паперовому виді.
«Потрібно враховувати, що суд може розглядати електронне листування між особами у месенджері (як і будь-яке інше листування) як доказ у справі лише в тому випадку, якщо воно дає можливість суду встановити авторів цього листування та його зміст. Відповідні висновки щодо належності та допустимості таких доказів, а також обсяг обставин, які можливо встановити за їх допомогою, суд робить у кожному конкретному випадку із врахуванням всіх обставин справи за своїм внутрішнім переконанням.
Якщо з урахуванням конкретних обставин справи суд дійде висновку про те, що відповідне листування дає змогу встановити його учасників та може підтверджувати ті чи інші доводи сторін, наприклад, щодо наявності між ними відповідних відносин, ведення певних перемовин тощо, суд може прийняти таке листування як доказ і в такому разі надати йому оцінку сукупно з іншими доказами у справі.
Наведене узгоджується із висновком, сформованим Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 21 червня 2023 року у справі № 916/3027/21 (провадження № 12-8гс23), на яку зокрема посилається позивач у касаційній скарзі.»
Зміст наданих у справу світлокопій (скріншотів) електронного листування (а.с.37-40, 68-70) дає підстави вважати доведеним лише ту обставину, що між сторонами відбувалися перемовини щодо повернення боргу, проте ці письмові докази не містять достатньо чіткої і достатньої інформації (відомостей) про те, що відповідач передав у власність позивача 6 993 доларів США саме на виконання зобов?язань за розпискою від 22 червня 2023 року. 
На переконання апеляційного суду суд першої інстанції з урахуванням наведених вище обставин виконав вимоги ст. 89, ст.264, ст.265 ЦПК України, дав належну оцінку встановленим фактам, які підтверджені відповідними доказами, зробив правильні по суті висновки по заявленим вимогам і у рішенні навів мотивовані оцінки аргументів сторін, а також мотиви прийняття і відхилення наданих у справу доказів. 
Інші доводи апеляційної скарги, враховуючи предмет спору і встановлені фактичні обставини, не є істотними і такими, що потребують детальних відповідей, у розумінні сталої практики Європейського суд з прав людини щодо застосування пункту першого статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (рішення ЄСПЛ у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року).
Керуючись ст.367, п.1 ч.1 ст.374, ст.375, ст.382, ст.384 ЦПК України, апеляційний суд 
У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу адвоката Нескородя Віталія Миколайовича, представника ОСОБА_1 , залишити без задоволення.
Рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 04 лютого 2026 року залишити без задоволення.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.
Повний текст постанови виготовлено 27 липня 2026 року.

Головуючий суддя О.А. Лобов 

Судді: А.І.Дорош

В.М.Триголов