Справа № 338/1271/25 
Провадження № 22-ц/4808/1608/26 
Головуючий у 1 інстанції Куценко О. О. 
Суддя-доповідач Девляшевський 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
10 вересня 2026 року м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
судді-доповідача  Девляшевського В.А., 
суддів:   Баркова В.М., Луганської В.М., 
розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – ОСОБА_2 на рішення Богородчанського районного суду, ухвалене головуючим суддею Куценком О.О. 11 червня 2026 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про зміну способу та розміру стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини,
в с т а н о в и в:
У березні 2025 року ОСОБА_3 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_1 , в якому просила суд змінити розмір аліментів, визначений рішенням Богородчанського районного суду Івано-Франківської області від 18 грудня 2019 року у справі №338/1377/19, та стягувати з відповідача на її користь аліменти на утримання дочки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частини з усіх видів його заробітку (доходу), але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, до досягнення дитиною повноліття.
Позовні вимоги обґрунтувала тим, що 28 серпня 2007 року вона уклала шлюб із ОСОБА_1 , від якого сторони мають дочку ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка проживає разом із нею та перебуває на її утриманні. Рішенням Богородчанського районного суду Івано-Франківської області від 13 листопада 2017 року шлюб між сторонами розірвано. Рішенням цього ж суду від 01 грудня 2017 року з відповідача стягнуто аліменти на утримання дитини у частці від усіх видів його заробітку (доходу), а рішенням від 18 грудня 2019 року змінено спосіб їх стягнення та визначено аліменти у твердій грошовій сумі в розмірі 1600 грн щомісячно.
Позивачка вказала, що з часу ухвалення останнього рішення потреби дитини істотно зросли, збільшилися витрати на її харчування, одяг, навчання, лікування та інші необхідні потреби, у зв`язку з чим встановлений розмір аліментів є недостатнім для належного утримання та розвитку дитини. Крім того, відповідач проходить військову службу та отримує грошове забезпечення, а його нарахований дохід за відповідний звітний період становив 168 440 грн 40 коп., що, на думку позивачки, свідчить про наявність у нього можливості сплачувати аліменти у частці від доходу.
Рішенням Богородчанського районного суду від 11 червня 2026 року позов задоволено. Змінено спосіб та розмір стягнення аліментів, визначений рішенням Богородчанського районного суду від 18 грудня 2019 року у справі №338/1377/19.
Вирішено стягувати із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 аліменти на утримання дочки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку (доходу) відповідача щомісячно, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня набрання цим рішенням законної сили і до досягнення дитиною повноліття. З дня набрання законної сили цим судовим рішенням припинити стягнення аліментів із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 на утримання дочки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у твердій грошовій сумі 1600 грн щомісячно, визначене рішенням Богородчанського районного суду від 18 грудня 2019 року у судовій справі №338/1377/19. Допущено негайне виконання рішення в частині стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць, а також вирішено питання судових витрат.
Не погодившись із зазначеним рішенням, представник ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, оскільки не погоджується з рішенням суду в частині розміру призначених судом аліментів та судових витрат. Вважає, що судом неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, порушено та неправильно застосовано процесуального та матеріального права.
На його думку апелянта, суд першої інстанції не надав належної оцінки матеріальному становищу сторін, потребам дитини та можливостям платника аліментів, хоча при вирішенні питання про їх розмір необхідно враховувати як інтереси дитини, так і фінансовий стан кожного з батьків.
Апелянт зазначає, що позивачкою не було надано належних доказів, які б підтверджували його можливість сплачувати аліменти у розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку, а тому висновок суду про задоволення позову в цій частині є передчасним. При цьому він не ухиляється від виконання батьківського обов`язку та сплачує аліменти в розмірі, не меншому ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.
Відповідач посилається на те, що з початку повномасштабного вторгнення проходить військову службу у Збройних Силах України, несе додаткові витрати на придбання військового спорядження, надає матеріальну допомогу батькам пенсійного віку та утримує сім`ю. Крім того, у зв`язку з переведенням до іншої військової частини його грошове забезпечення зменшилося з 54 000 грн до 22 520 грн 01 коп., що свідчить про погіршення матеріального становища. Водночас позивачка працює за кордоном та отримує дохід, однак ці обставини, на думку апелянта, судом належним чином не враховані.
Також ОСОБА_1 вважає, що суд безпідставно відмовив у задоволенні його клопотання про зупинення провадження у справі у зв`язку з проходженням військової служби та одразу перейшов до розгляду справи по суті, чим позбавив його можливості подати додаткові докази щодо зміни матеріального становища, зокрема довідку про розмір грошового забезпечення. На його переконання, це призвело до порушення принципів змагальності сторін та права на справедливий судовий розгляд.
Просить скасувати рішення Богородчанського районного суду Івано-Франківської області від 11 червня 2026 року в частині визначення розміру аліментів та судових витрат і ухвалити нове рішення, яким стягувати з нього аліменти на утримання дочки у розмірі 1/8 частини всіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.
Позивач ОСОБА_3 подала відзив на апеляційну скаргу, оскільки вважає оскаржене рішення законним і обґрунтованим. Зазначає, що відповідач визнав позов лише частково, погодившись сплачувати аліменти у розмірі 1/8 частини доходу, тоді як частина п`ята статті 183 СК України передбачає можливість стягнення на одну дитину аліментів у розмірі однієї четвертої частини заробітку (доходу) платника.
На думку позивачки, розмір аліментів, визначений судом, відповідає вимогам сімейного законодавства та інтересам дитини. За умови отримання відповідачем доходу близько 23 000 грн сплата 1/4 частини заробітку становить орієнтовно 5 750 грн на місяць, після чого у його розпорядженні залишається достатньо коштів для власного утримання. При цьому дитина має право на належний рівень життя, а обов`язок щодо її утримання покладається на обох батьків.
ОСОБА_3 зазначає, що з 2019 року відповідач сплачував аліменти у розмірі 1 600 грн щомісячно та не надавав дитині іншої матеріальної допомоги, хоча всі витрати на її утримання фактично несе вона. Водночас доводи відповідача про значні витрати, пов`язані з проходженням військової служби та придбанням військового спорядження, не підтверджені належними доказами, так само як і твердження про надання матеріальної допомоги батькам пенсійного віку. 
Також позивачка звертає увагу, що відповідач не довів наявності інших осіб, яких він зобов`язаний утримувати, а матеріали справи містять відомості про несвоєчасну сплату аліментів та наявність заборгованості. На її думку, відповідач не надав належних і достатніх доказів, які б свідчили про неможливість сплачувати аліменти у визначеному судом розмірі або про необхідність його зменшення.
З огляду на викладене, позивачка вважає рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим і просить залишити його без змін, а апеляційну скаргу відповідача – без задоволення.
Відповідно до частин 1, 3 статті 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою. Розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.
Згідно з частиною першою статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Відповідно до частини тринадцятої статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, судове засідання не проводиться.
Згідно з п. 1 ч. 4 ст. 274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах, що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, розірвання шлюбу та поділ майна подружжя.
Враховуючи категорію справи та ціну позову в цій справі, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.
Вислухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, судова колегія приходить до таких висновків.
Відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були дослідженні в судовому засіданні.
Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції, оцінивши матеріальне становище сторін, вік та потреби дитини, факт її проживання з матір`ю, а також врахувавши, що відповідач є працездатним, проходить військову службу та має стабільний дохід, дійшов висновку про наявність правових підстав для зміни способу стягнення аліментів та збільшення їх розміру. У зв`язку з цим суд задовольнив позов та стягнув з відповідача на користь позивачки аліменти на утримання неповнолітньої дочки у розмірі 1/4 частини з усіх видів його заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.
Колегія суддів вважає, що цей висновок суду відповідає встановленим по справі обставинам та вимогам закону, виходячи з такого.
Суд встановив, що сторони є батьками неповнолітньої ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Дитина проживає разом із позивачкою та перебуває на її утриманні. Вказана обставина відповідачем не спростована.
Рішенням Богородчанського районного суду Івано-Франківської області від 13 листопада 2017 року у справі №338/1089/17 шлюб між сторонами розірвано.
Рішенням цього ж суду від 01 грудня 2017 року у справі №338/1208/17 з відповідача на користь позивачки стягнуто аліменти на утримання дитини у розмірі 1/4 частини з усіх видів його заробітку (доходу).
Пізніше, рішенням Богородчанського районного суду Івано-Франківської області від 18 грудня 2019 року у справі №338/1377/19 змінено спосіб стягнення аліментів та встановлено їх у твердій грошовій сумі у розмірі 1600 грн щомісячно.
Відповідач ОСОБА_1 перебував на військовій службі по мобілізації у військовій частині НОМЕР_1 згідно довідки №798 від 21.01.2026 заступника командира військової частини (а.с. 92, 93), а пізніше переведений до військової частини НОМЕР_2 (а.с. 99).
У частині 1 статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
Відповідно до ч. ч. 1-2 статті 27 вказаної Конвенції держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.
Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.
Статтею 141 СК України передбачено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.
Батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття (ст. 180 СК України, ч. 2 ст. 51 Конституції України).
Обґрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_3 зазначила, що з моменту ухвалення рішення суду 18.12.2019 істотно змінилися обставини: дитина подорослішала, зросли її потреби та витрати на харчування, одяг, навчання, лікування й інші необхідні потреби. У зв`язку з цим аліменти у розмірі 1600 грн на місяць більше не забезпечують належного утримання дитини. Також позивачка вказала, що відповідач проходить військову службу та отримує грошове забезпечення. Згідно з поданими доказами, його дохід за відповідний період становив 168 440,40 грн, що свідчить про наявність у нього можливості сплачувати аліменти у частці від доходу.
Згідно з частиною 3 статті 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.
Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів.
Статтею 182 СК України встановлено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення.
Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.
Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.
Суд не обмежується розміром заробітку (доходу) платника аліментів у разі встановлення наявності у нього витрат, що перевищують його заробіток (дохід), і щодо яких таким платником аліментів не доведено джерело походження коштів для їх оплати.
Згідно з положеннями статті 192 СК України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.
Зазначене також роз`яснено судам у пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справи щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів».
СК України передбачає підстави для зміни розміру аліментів, визначеного за рішенням суду, але не пов`язує їх зі способом присудження (ч. 3 ст. 181 СК України). Стаття 192 СК України тільки вказує на можливість зміни раніше встановленого розміру аліментів за наявності доведених в судовому порядку підстав, а саме: зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.
З огляду на відсутність імперативної заборони змінювати розмір аліментів шляхом зміни способу їх присудження, за положеннями ст. 192 СК України зміна розміру аліментів може мати під собою й зміну способу їх присудження (зміна розміру аліментів, стягнутих за рішенням суду у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини на розмір аліментів у певній твердій грошовій сумі та навпаки).
При розгляді позовів, заявлених із зазначених підстав, застосуванню підлягає не тільки ст. 192 СК України, але й низка інших норм, присвячених обов`язку батьків утримувати своїх дітей (ст. 182 «Обставини, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів», ст. 183 «Визначення розміру аліментів у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини», ст. 184 «Визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі»).
Указане узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 05 лютого 2014 року № 6-143цс13, і неодноразово підтриманою Верховним Судом у постановах: від 30 червня 2020 року, у справі №343/945/19, провадження №61-2057св20, від 12 січня 2022 року у справі №545/3115/19, провадження №61-18145св20, від 23 травня 2022 року у справі №752/26176/18, провадження № 61-16697св21, та інших.
Аналіз положень ч. 3 ст. 181 СК України дає підстави для висновку, що право стягувача аліментів на зміну способу їх стягнення є безумовним і не залежить від настання або зміни будь-яких обставин.
Дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що розмір аліментів на утримання дочки сторін, який стягується на підставі рішенням Богородчанського районного суду від 18.12.2019 у твердій грошовій сумі у розмірі 1600 грн, є недостатнім для забезпечення усіх необхідних потреб дитини.
Розмір аліментів, який визначеним судом станом на 2019 рік у розмірі 1600 грн, не може задовольнити потреби дитини на сьогодні, відтак, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції щодо обґрунтованості позовних вимог.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про необґрунтованість наведених відповідачем заперечень щодо неможливості сплати аліментів у визначеному розмірі.
Так, відповідач посилався на витрати, пов`язані з проходженням військової служби, придбанням військового спорядження, наданням матеріальної допомоги батькам пенсійного віку та необхідністю утримання сім`ї. Однак відповідно до вимог цивільного процесуального законодавства саме на нього покладався обов`язок доведення обставин, на які він посилався як на підставу своїх заперечень.
Водночас матеріали справи не містять належних та допустимих доказів, які б підтверджували розмір, регулярність і необхідність витрат, пов`язаних із проходженням військової служби чи придбанням військового спорядження, а також свідчили б про те, що такі витрати істотно впливають на його матеріальне становище та обмежують можливість належного утримання дитини.
Не підтверджено належними доказами і доводи щодо надання матеріальної допомоги батькам. Відповідач не надав відомостей про їхню потребу в утриманні, непрацездатність, розмір та систематичність наданої допомоги. Сам по собі факт досягнення батьками пенсійного віку не свідчить про наявність обставин, які б звільняли чи обмежували обов`язок відповідача брати участь в утриманні неповнолітньої дитини.
Також безпідставними є посилання відповідача на необхідність матеріального забезпечення сім`ї, оскільки будь-яких доказів наявності інших осіб, яких він зобов`язаний утримувати відповідно до закону, а також доказів розміру відповідних витрат і їх впливу на його платоспроможність до матеріалів справи не подано.
За таких обставин колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для врахування наведених відповідачем доводів при визначенні розміру аліментів.
Отже, обґрунтовуючи апеляційну скаргу, стороною відповідача не надано доказів відсутності у нього можливості сплачувати аліменти в розмірі 1/4 частини його заробітку, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.
Доводи апеляційної скарги про те, що позивачкою не доведено наявність підстав для збільшення розміру аліментів та не надано доказів актуального майнового стану сторін, є безпідставними.
Так, абзацом 2 частини 3 статті 181 СК України не передбачено умов для зміни способу стягнення аліментів, визначеного рішенням суду, за позовом одержувача аліментів.
Однак, зміна способу стягнення аліментів (частина 3 статті 181 СК України) і зміна визначеного раніше розміру аліментів (частина 1 статті 192 СК України) тісно пов`язані між собою, оскільки зміна способу стягнення аліментів може мати наслідком зміну розміру (збільшення, зменшення) раніше присуджених аліментів, а також зміна способу стягнення аліментів може бути способом зміни розміру стягуваних аліментів.
Як вбачається із наданої відповідачем апеляційному суд довідки про доходи від 14.07.2026, загальна сума доходу у вигляді грошового забезпечення, нарахованого з 01.03.2026 до 30.06.2026 становить 90 217,81 грн.
Крім того, колегія суддів звертає увагу, що спільна дитина сторін проживає разом із матір`ю і, безумовно, позивач несе більші витрати на дитину, ніж той із батьків, із ким дитина не проживає.
З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає безпідставними доводи апеляційної скарги відповідача про те, що позивачкою не доведено наявності істотної зміни обставин, яка б обґрунтовувала необхідність зміни способу стягнення аліментів, як це встановлено ст.192 СК України.
Крім того, колегія суддів враховує висновки, викладені в постанові Верховного Суду від 04 серпня 2020 року у справі №489/100/18, згідно яких аліменти, спрямовані на утримання дитини, повинні бути достатніми і, разом із тим, співрозмірними з урахуванням мети аліментного зобов`язання.
Таким чином, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, не спростованого доводами апеляційної скарги, що відповідач може забезпечити матеріальну підтримку дитини, а аліменти в розмірі 1/4 частини заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, відповідають потребам для забезпечення інтересів дитини, не є завищеними та не будуть порушувати майнові права відповідача.
Доводи апелянта про те, що суд першої інстанції безпідставно відмовив у задоволенні клопотання про зупинення провадження у справі у зв`язку з проходженням ним військової служби та цим позбавив його можливості подати додаткові докази щодо свого матеріального становища, колегія суддів відхиляє.
Як убачається з матеріалів справи, інтереси відповідача під час розгляду справи представляв представник, яка брала участь у судовому процесі, подавала заяви та клопотання, користувалася всіма процесуальними правами сторони, передбаченими ЦПК України. Відтак сама по собі обставина проходження відповідачем військової служби не свідчила про неможливість реалізації ним права на захист своїх інтересів у суді.
Крім того, на запит суду командування військової частини, в якій проходить службу відповідач, повідомило, що військова частина дислокується в місті Івано-Франківську, а також висловило готовність сприяти розгляду справи та забезпечити особисту участь відповідача у судових засіданнях. Таким чином, матеріали справи не містять доказів того, що проходження військової служби об`єктивно унеможливлювало участь відповідача у розгляді справи або подання ним необхідних доказів.
Посилання апелянта на те, що він був позбавлений можливості подати довідку про розмір грошового забезпечення, також не заслуговують на увагу. ОСОБА_1 та його представник були належним чином обізнані про розгляд справи, мали достатньо часу для підготовки та подання доказів, однак не надали суду належних підтверджень неможливості отримання чи подання відповідних документів у встановленому процесуальному порядку. 
Отже, твердження апелянта про порушення принципів змагальності сторін та права на справедливий судовий розгляд є безпідставними, оскільки відповідачу було забезпечено реальну можливість брати участь у справі особисто або через представника, подавати докази та висловлювати свої заперечення щодо заявлених позовних вимог.
Крім того, колегія суддів враховує правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 27 травня 2026 року у справі № 344/432/24, провадження № 61-1382св25. Переглядаючи судове рішення про зупинення провадження у справі про стягнення аліментів у зв`язку з перебуванням відповідача на військовій службі, Верховний Суд звернув увагу на те, що правовий висновок Великої Палати Верховного Суду у справі № 754/947/22 не може тлумачитися як безумовний та безальтернативний обов`язок суду зупиняти провадження у кожній справі на підставі пункту 2 частини першої статті 251 ЦПК України без урахування характеру спору та конкретних обставин справи.
Верховний Суд наголосив, що у справах, які стосуються прав та інтересів дітей, суд повинен оцінювати, чи буде зупинення провадження сумісним із завданнями цивільного судочинства та міжнародними стандартами захисту прав дитини. При цьому конституційне право дитини на належне утримання має триваючий та невідкладний характер, а надмірне затягування судового розгляду може призвести до втрати ефективності судового захисту такого права.
За таких обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, відмовляючи у зупиненні провадження у справі та продовжуючи її розгляд, діяв відповідно до вимог процесуального закону, забезпечив баланс між правом відповідача на участь у судовому процесі та необхідністю своєчасного захисту права дитини на належне утримання, а тому підстав для визнання таких дій незаконними не вбачається.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з дотриманням норм матеріального та процесуального права, що відповідно до статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення - без змін.
Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, суд
п о с т а н о в и в :
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Богородчанського районного суду від 11 червня 2026 року – без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дня її проголошення, і у випадках, передбачених п.2 частини 3 статті 389 ЦПК України може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повного її тексту.

Суддя-доповідач       В.А. Девляшевський
Судді:         В.М. Барков
В.М. Луганська

Повне судове рішення складено 10 вересня 2026 року.