ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/6112/26 Справа № 173/2350/25  Провадження №22-ц/803/7606/26 | | Суддя у 1-й інстанції - Челюбєєв Є. В. Суддя у 2-й інстанції - Халаджи О. В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 липня 2026 року м. Дніпро
Дніпровський апеляційний суд у складі:
головуючого судді Халаджи О. В.
суддів: Гапонова А.В., Никифоряка Л.П.,
секретар: Кругман А.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Дніпро апеляційні скарги  ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_2 та Державної казначейської служби України на рішення Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 09 березня 2026 року та на додаткове рішення суду від 23 квітня 2026 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Держави України в особі Верхньодніпровського відділу державної виконавчої служби у Кам`янському районі Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), третя особа: Державна казначейська служба України, про відшкодування моральної шкоди (суддя першої інстанції Челюбєєв Є.В.),

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2025 року ОСОБА_1 через свого представника ОСОБА_2 звернувся до Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області з позовом до Держави України в особі Верхньодніпровського відділу державної виконавчої служби у Кам`янському районі Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), третя особа: Державна казначейська служба України, про відшкодування моральної шкоди, в якому просив стягнути з відповідача на його користь 144 000,00 в рахунок відшкодування моральної шкоди, спричиненої незаконними діями та бездіяльністю Верхньодніпровського відділу державної виконавчої служби у Кам`янському районі Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), а також суму судових витрат на проведення судово-психологічної експертизи в сумі 25 000 грн., та витрати на професійну правничу допомогу.
Рішенням Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 09 березня 2026 року позовні вимоги задоволено частково.
Стягнуто з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 у рахунок відшкодування моральної шкоди 20 000 (двадцять тисяч) грн.
У задоволенні іншої частини вимог – відмовлено.
Додатковим рішенням Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 23 квітня 2026 року заяву представника позивача, адвоката Базюкевича Євгена Вікторовича, який діє в інтересах ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення – задоволено частково.
Стягнуто з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 2857 грн 14 коп.
На вказані рішення суду позивачем та ДКСУ були подані апеляційні скарги, в яких вони зазначили, що вони ухваленні з порушенням норм матеріального та процесуального права, а також без врахування всіх обставин справи.
Скарг позивача мотивована тим, що суд дійшов помилкового висновку, що судовий експерт вийшов за межі своїх повноважень, зазначивши еквівалент компенсації моральних страждань позивача в розмірі 18 мінімальних заробітних плат. Водночас, не будучи судовим експертом і не володіючи відповідними знаннями, суд невідомим чином самостійно оцінив психологічний стан позивача і визначив розмір моральної шкоди в розмірі 20 тисяч гривень, який не відповідає жодному з критеріїв, які мав врахувати суд
Суд взагалі проігнорував, що орган ДВС заперечував свої незаконні дії не тільки під час розгляду скарг в іншій справі, орган ДВС продовжував заперечувати і виправдовувати власне беззаконня навіть в цій справі, коли протиправність їхніх дій вже була встановлена судовим рішенням. Тобто в цій частині має місце повне ігнорування поведінки органу ДВС;
Суд також помилково зазначає, що запропонований експертом розмір моральної шкоди не узгоджується з критеріями розумності, справедливості та співмірності, а також із усталеною судовою практикою у справах цієї категорії.
Суд відмовив у стягненні витрат на проведення судової експертизи на замовлення позивача.
Відмова у відшкодуванні судових витрат за проведення експертизи стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, не відповідає вимогам розумності та правової визначеності, «підриває» конструкцію забезпечення передбачуваності застосування процесуальних норм, а тому не є такою, що відповідає верховенству права.
Представник позивача – Базюкевич Є.В., просив рішення Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 09 березня 2026 року скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.
Представник ДКСУ – Паращенко Ю.О., свою апеляційну скаргу мотивує тим, що суд, всупереч вимогам статті 137 ЦПК України, не здійснив розподіл судових витрат між сторонами, натомість без жодної правової підстави стягнув судові витрати з Державного бюджету України, просила додаткове рішення суду від 23 квітня 2026 року скасувати.
Від представника ДВС надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому вказано,що рішення містить належне мотивування, яке дає можливість простежити логіку судових висновків та причини, з яких суд дійшов відповідного результату розгляду справи. Посилання апелянта фактично зводяться до незгоди з наданою судом оцінкою доказів та спрямовані на переоцінку встановлених судом фактичних обставин, що саме по собі не свідчить про незаконність чи необґрунтованість рішення суду першої інстанції, просила оскаржуване рішення суду від 09 березня 2026 року залишити без змін.
Представник позивача – Базюкевич Є.В. у судовому засіданні доводи апеляційної скарги позивача підтримав та просив її задовольнити та відмовити у задоволенні апеляційної скарги ДКСУ.
Інші учасники справи у судове засідання не з`явились, про час, дату та місце розгляду справи були повідомленні належним чином.
Згідно із ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційних скарг, апеляційний суд вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню.
Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до ч. 4 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Згідно ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Судом першої інстанції встановлено, що на підставі виконавчого листа № 173/738/19 виданого 03.07.2019 року Верхньодніпровським райсудом про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 аліментів на утримання двох дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та доньки - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 в єдиній твердій грошовій сумі 2500,00 грн., з наступною індексацією відповідно до закону, щомісячно, починаючи з 15.03.2019 року і до досягнення повноліття старшою дитиною 04.07.2019 відкрито виконавче провадження ВП № 59471659.
Постановами державного виконавця від 05.12.2023 у виконавчому провадженні ВП № 59471659 боржникові встановлені тимчасові обмеження у праві керування транспортним засобом, у праві користування зброєю, у праві полювання, у праві виїзду з України, накладено штраф у розмірі 50 відсотків суми заборгованості зі сплати аліментів, що складає 66619,17 грн. у зв`язку з наявною заборгованістю зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за три роки, арештовані кошти та майно боржника.
05.12.2023 на адресу боржника було направлено повідомлення про внесення відомостей про нього до Єдиного реєстру боржників.
Постановами державного виконавця від 07.12.2023 у виконавчому провадженні ВП № 59471659 знято арешт з коштів боржника у зв`язку з тим, що заборгованість боржником сплачена, та скасовані тимчасові обмеження боржника накладені постановами від 05.12.2023, скасовані заходи примусового виконання, стягнено виконавчий збір у розмірі 13323,83 грн.
Згідно інформації, наданої державним виконавцем О. Чорнобай 18.12.2023 № 28.08.-28/96485, станом на 05.12.2023 державним виконавцем обчислено розмір заборгованості зі сплати аліментів ОСОБА_1 , розмір якої на 01.12.2023 складав 133238,34 грн. 06.12.2023 на депозитний рахунок відділу надійшли грошові кошти у розмірі 41891,42 грн., які були примусово списані з арештованих рахунків боржника. 07.12.2023 примусово списані кошти були перераховані на витрати виконавчого провадження, виконавчий збір, також, 28331,59 грн. перераховані на рахунок боржника як надмірно стягнуті. 07.12.2023 до відділу надійшла заява стягувача про отримання від боржника заборгованості зі сплати аліментів, а також штраф на загальну суму 199857,51 грн.
Постановою державного виконавця від 18.12.2023 у виконавчому провадженні ВП № 59471659 звернено стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника.
Згідно інформації, наданої позивачеві державним виконавцем 14.02.2024, державним виконавцем здійснено перерахунок аліментних платежів в рамках виконавчого провадження № 59471659. Станом на 14.02.2024 переплата аліментних платежів становить 25572,15 грн., що також підтверджується розрахунком заборгованості станом на 14.02.2024.
Ухвалою Вільногірського міського суду Дніпропетровської області від 10.07.2024 скарга ОСОБА_1 на бездіяльність державного виконавця Верхньодніпровського районного відділу державної виконавчої служби у Кам`янському районі Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), задоволена частково: визнана протиправною бездіяльність державного виконавця Верхньодніпровського відділу державної виконавчої служби у Кам`янському районі Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Чорнобай Оксани Олександрівни щодо ненаправлення ОСОБА_1 постанови про відкриття виконавчого провадження № 59471659 від 04.07.2019; визнана протиправною і скасована постанова державного виконавця Чорнобай О.О. у виконавчому провадженні № 59471659 від 05.12.2023 про арешт майна позивача; визнана протиправною і скасована постанова державного виконавця про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи позивача, визнані протиправними і скасовані розрахунки заборгованості зі сплати аліментів ОСОБА_1 , виконані державним виконавцем Чорнобай О.О. у виконавчому провадженні № 59471659: 1) з сумою боргу 133238,34 грн. станом на 01.12.2023, 2) з сумою переплати 25572,15 грн. станом на 14.02.2024; 3) з сумою боргу 2786,42 грн. станом на 21.02.2024; 4) з сумою боргу 2156,18 грн. станом на 30.04.2024; зобов`язано державного виконавця Верхньодніпровського відділу державної виконавчої служби у Кам`янському районі Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції врахувати переплату аліментів в сумі 49644,63 грн. станом на 30.04.2024 у виконавчому провадженні № 59471659.
Ухвалою Вільногірського міського суду Дніпропетровської області від 28.11.2024, яка була залишена без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 12.03.2025, частково задоволена скарга позивача на бездіяльність державного виконавця Верхньодніпровського районного відділу державної виконавчої служби у Кам`янському районі Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), визнані протиправними та скасовані постанови державного виконавця Верхньодніпровського відділу державної виконавчої служби у Кам`янському районі Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Чорнобай Оксани Олександрівни у виконавчому провадженні № 59471659 від 05.12.2023 про накладення штрафу в сумі 66619,17 грн. на боржника - ОСОБА_1 та про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження в сумі 305 грн. Зобов`язано Верхньодніпровський відділ державної виконавчої служби у Кам`янському районі Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) повернути у виконавчому провадженні № 59471659 боржнику - ОСОБА_1 суму витрат виконавчого провадження в розмірі 236,00 грн.
Згідно висновку № 10601 за результатами проведення судово-психологічної експертизи від 21.08.2025, еквівалент компенсації за завдані ОСОБА_1 страждання (моральну шкоду) становить 18 мінімальних заробітних плат. Експерту для дослідження надавалися проект позовної заяви з додатками. На оплату експертних послуг позивачем було сплачено 25000 грн., що підтверджується рахунком-фактурою № 2807251 від 28.07.2025.Колегія суддів погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції..
Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог та стягуючи на користь позивача у рахунок відшкодування моральної шкоди 20 000 грн., суд першої інстанції виходив з принципу розумності та справедливості, з метою уникнення збагачення позивача.
Крім того, стягуючи з ДКСУ на користь позивача витрати на правничу допомогу у розмірі 2857,14 грн., місцевий суд дійшов висновку, що ДКСУ, як орган, наділений повноваженнями у спірних правовідносинах, у цій справі є органом, через який держава бере участь у справі як сторона.
Колегія суддів погоджується з вказаними висновками місцевого суду.
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно зі статтею 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. 
Практика Європейського Суду з прав людини свідчить про те, що на базі положень статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод створено самостійне право потерпілого від арешту або затримання на відшкодування шкоди.
Відповідно до частини п`ятої статті 9, частини шостої статті 14 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права, статті 38 Декларації прав і свобод людини та громадянина, частини п`ятої статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен, хто став жертвою арешту, затримання, засудження, має право на відшкодування шкоди.
Право на відшкодування матеріальної та моральної шкоди за рахунок держави закріплено в статтях 56, 62 Конституції України, у Законі України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» та в статтях 1167, 1176 ЦК України.
Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
Кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень (стаття 56 Конституція України).
Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи (частини перша, друга статті 23 ЦК України).
Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (частина третя статті 23 ЦК України).
Гроші виступають еквівалентом моральної шкоди. Грошові кошти, як загальний еквівалент всіх цінностей, в економічному розумінні «трансформують» шкоду в загальнодоступне вираження, а розмір відшкодування «обчислює» шкоду. Розмір визначеної компенсації повинен, хоча б наближено, бути мірою моральної шкоди та відновленого стану потерпілого. При визначенні компенсації моральної шкоди складність полягає у неможливості її обчислення за допомогою будь-якої грошової шкали чи прирівняння до іншого майнового еквіваленту. Тому грошова сума компенсації моральної шкоди є лише ймовірною, і при її визначенні враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставин, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 травня 2022 року в справі № 487/6970/20 (провадження № 61-1132св22).
Абзац другий частини третьої статті 23 ЦК України, у якому вжитий термін «інші обставини, які мають істотне значення» саме тому і не визначає повний перелік цих обставин, що вони можуть різнитися залежно від ситуації кожного потерпілого, особливості якої він доводить суду. Обсяг немайнових втрат потерпілого є відкритим, і в кожному конкретному випадку може бути доповнений обставиною, яка впливає на формування розміру грошового відшкодування цих втрат. Розмір відшкодування моральної шкоди перебуває у взаємозв`язку з фізичним болем, моральними стражданнями, іншими немайновими втратами, яких зазнала потерпіла особа, а не із виключністю переліку та кількістю обставин, які суд має врахувати (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2022 року в справі № 477/874/19 (провадження № 14-24цс21).
По своїй суті зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є досить специфічним зобов`язанням, оскільки не на всіх етапах свого існування характеризується визначеністю змісту, а саме щодо способу та розміру компенсації. Джерелом визначеності змісту обов`язку особи, що завдала моральної шкоди, може бути: (1) договір особи, що завдала моральної шкоди, з потерпілим, в якому сторони домовилися зокрема, про розмір, спосіб, строки компенсації моральної шкоди; (2) у випадку, якщо не досягли домовленості, то рішення суду в якому визначається спосіб та розмір компенсації моральної шкоди (див. постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 01 березня 2021 року у справі № 180/1735/16-ц (61-18013сво18).
Згідно із вимогами статті 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Моральна шкода полягає у душевних стражданням, яких фізична особа зазнала у зв`язку із протиправною поведінкою щодо неї самої та у зв`язку із приниженням її честі, гідності а також ділової репутації; моральна шкода відшкодовується грішми, а розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом з урахуванням вимог розумності і справедливості.
Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди визначається залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо), та, з урахуванням інших обставин, зокрема тяжкості вимушених змін у життєвих стосунках, ступеню зниження престижу і ділової репутації позивача. При цьому, виходити слід із засад розумності, виваженості та справедливості.
Відповідно до частини першої статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.
При вирішенні спорів про відшкодування шкоди за статтями 1166, 1167, 1174 ЦК України доказуванню підлягає: факт спричинення шкоди, протиправність дій заподіювача шкоди і його вина,причинний зв`язок між протиправною дією та негативними наслідками.
Відсутність хоча б одного з таких елементів виключає відповідальність за заподіяння шкоди. Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за наявності вини заподіювача шкоди.
У пункті 32 постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 вересня 2019 року у справі № 916/1423/17 (провадження № 12-208гс18) вказано, що застосовуючи статті 1173, 1174 ЦК України, суд має встановити: по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта; по-друге, факт заподіяння цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі. За наявності цих умов є підстави покласти цивільну відповідальність за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування.
За загальним правилом підставою виникнення зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є завдання моральної шкоди іншій особі. Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди завданої особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади при здійсненні своїх повноважень виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом моральною шкодою.
Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.
Колегія суддів, перевіривши доводи апеляційної скарги позивача, вважає, що судове рішення ухвалено з дотриманням вимог законності та обґрунтованості.
Гроші виступають еквівалентом моральної шкоди. Грошові кошти, як загальний еквівалент всіх цінностей, в економічному розумінні «трансформують» шкоду в загальнодоступне вираження, а розмір відшкодування «обчислює» шкоду. Розмір визначеної компенсації повинен, хоча б наближено, бути мірою моральної шкоди та відновленого стану потерпілого. При визначенні компенсації моральної шкоди складність полягає у неможливості її обчислення за допомогою будь-якої грошової шкали чи прирівняння до іншого майнового еквіваленту. Тому грошова сума компенсації моральної шкоди є лише ймовірною, і при її визначенні враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставин, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості.
Подібні правові висновки викладено у постановах Верховного Суду від 25 травня 2022 року в справі № 487/6970/20 (провадження № 61-1132св22), від 23 листопада 2022 року в справі № 686/13188/21 (провадження № 61-3943св22), від 19 квітня 2023 року в справі № 336/10216/21 (провадження № 61-73св23).
Розмір відшкодування моральної шкоди перебуває у взаємозв`язку з фізичним болем, моральними стражданнями, іншими немайновими втратами, яких зазнала потерпіла особа, а не із виключністю переліку та кількістю обставин, які суд має врахувати (постанова Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2022 року в справі № 477/874/19 (провадження № 14-24цс21).
Таким чином розмір моральної шкоди не є конкретно визначеною сумою, а визначається судом в кожному конкретному випадку з урахуванням всіх обставин справи.
Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).
У відповідності до вимог статті 83 ЦПК України, сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. У випадку визнання поважними причин неподання учасником справи доказів у встановлений законом строк суд може встановити додатковий строк для подання вказаних доказів. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.
Частинами першою-третьою статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Таким чином, судом встановлено, що ухвалами Вільногірського міського суду Дніпропетровської області від 10 липня 2024 року та 28 листопада 2024 року, постановленими за результатами розгляду скарг ОСОБА_1 на бездіяльність державного виконавця Верхньодніпровського районного відділу державної виконавчої служби у Кам`янському районі Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), які набрали законної сили, встановлено протиправність бездіяльності державного виконавця, а також визнано протиправними та скасовано ряд постанов, винесених у межах виконавчого провадження.
Зазначеними судовими рішеннями встановлено, що під час здійснення виконавчого провадження державним виконавцем було неправомірно здійснено розрахунки заборгованості зі сплати аліментів, зокрема без урахування наявної переплати, а також безпідставно накладено арешт на майно позивача та прийнято інші процесуальні рішення.
На основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які посилалися сторони, як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов правильного висновку про часткове задоволення позовних вимог.
На підставі вищевикладеного та враховуючи ступінь, глибину моральних страждань, понесених позивачем, суд дійшов обґрунтованого висновку про стягнення на користь позивача 20 000 грн., на відшкодування спричиненої моральної шкоди .
Відшкодування моральної шкоди в даному розмірі на думку суду буде співмірним із спричиненою позивачу моральною шкодою, та відповідатиме принципам розумності і справедливості і не матиме наслідком збагачення позивача за рахунок Держави.
Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний із належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Моральну шкоду не можна відшкодувати в повному обсязі, так як не має і не може бути точного мірила майнового виразу душевного болю. Будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз. Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року).
Визначаючи розмір відшкодування позивачу моральної шкоди, суд першої інстанції виходив із вимог чинного законодавства, з урахуванням характеру і тривалості його душевних страждань та обсягу змін в його житті. Визначена судом сума відповідає, засадам розумності, виваженості та справедливості. Будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз.
Приведені в апеляційній скарзі доводи про те, що суд не дав оцінки наданим доказам не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці, та особистого тлумачення апелянтом норм матеріального та процесуального права.
Суд апеляційної інстанції не встановив підстав для збільшення визначеного судом першої інстанції розміру компенсації. 
Що стосується доводів представника позивача про неврахування місцевим судом висновку експерта щодо завданої позивачу моральної шкоди у розмірі 144 000 грн., то колегія суддів вважає їх необґрунтованими з огляду на те, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто, певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (див. постанову Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/1; постанову Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19)).
У даному випадку висновок експерта не має наперед встановленої сили та переваги над іншими джерелами доказів. Такий висновок може слугувати для судді орієнтиром у пізнанні глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, інших обставин, які мають істотне значення, зокрема й можливого грошового еквівалента таких страждань.
Визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі;
Враховуючи викладене, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції не прийнявши в якості доказу завдання позивачу моральної шкоди у розмірі 144 000 грн., виходив саме з обсягу наявних в матеріалах справи доказів, які вказуються на завдання позивачу моральних страждань, і крім того, у відповідності до ст.110 ЦПК України висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу.
За таких обставин, посилання представника позивача на порушення судом процесуального права щодо неврахування висновку експерта є безпідставними.
Крім того, що стосується доводів скарги ОСОБА_2 , про відмову суду у відшкодуванні витрат на проведення судово-психологічної експертизи та посилання на неврахування судом постанову ВПВС від 22.11.2023 року у справі №712/4126/22, то колегія суддів вважає, що місцевий суд обґрунтовано відмовив у відшкодуванні таких витрат, оскільки згідно вказаної постанови, такі витрат відшкодовуються тільки у разі врахування відповідного висновку, а у даному випадку судом такий висновок під час ухвалення рішення враховано не було, а тому і відсутні підстави за для відповідного відшкодування.
Суд першої інстанції повно та всебічно перевірив обставини справи, дав їм належну оцінку та ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав для скасування рішення суду в межах доводів апеляційної скарги не має.
Що стосується апеляційної скарги ДКСУ на додаткове рішення суду від 23 квітня 2026 року.
Рішенням Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 09 березня 2026 року частково задоволено позов представника позивача, адвоката Базюкевича Євгена Вікторовича, який діє в інтересах ОСОБА_1 до Держави України в особі Верхньодніпровського відділу державної виконавчої служби у Кам`янському районі Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), третя особа: Державна казначейська служба України, про відшкодування моральної шкоди.
Представник позивача звернувся до суду із заявою про ухвалення додаткового рішення, в якому просив вирішити питання про розподіл судових витрат у вигляді оплати за надання професійної правничої допомоги при зверненні до суду в сумі 20000 грн.
В обґрунтування своїх вимог посилався на те, що в позовній заяві представником позивача вказана вимога стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Верхньодніпровського відділу державної виконавчої служби у Кам`янському районі Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), а в разі відсутності таких асигнувань - за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 суму судових витрат на проведення судово-психологічної експертизи та судові витрати на професійну правничу допомогу. Про розмір витрат на професійну правничу допомогу надані копії договору позивача з адвокатом і додаткової угоди до договору від 24.03.2025 з доказами підписання електронними підписами. Фіксований розмір гонорару і перелік послуг зазначений в згаданій додатковій угоді.
На підтвердження понесених витрат на правову допомогу та їх відшкодування позивачем було надано разом з позовом копії договору позивача з адвокатом про надання професійної правничої допомоги № 77/ВП-2023 від 02.03.2023 та додаткової угоди до договору від 24.03.2025 з доказами підписання електронними підписами. Фіксований розмір гонорару і перелік послуг зазначений в згаданій додатковій угоді. Згідно п. 1 Додаткової угоди, сплата гонорару адвокату здійснюється у погодинному розмірі з розрахунку 2000 гривень за кожну годину надання послуг адвокатом. За п. 3 сторони погодили, що вартість послуг адвоката в майбутній судовій справі у спорі з органами Державної виконавчої служби про стягнення моральної шкоди становить 20000 гривень в межах першої інстанції
Так, положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.
Згідно зі статтею 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Безоплатна правнича допомога надається в порядку, встановленому законом, що регулює надання безоплатної правничої допомоги.
Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).
Відповідно до статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).
Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини.
Разом із тим, законом визначено критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу.
Відповідно до положень частини першої, пункту 1 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
За змістом статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Згідно із частиною третьою статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Відповідно до частин четвертої та п`ятої статті 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок спростування співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина шоста статті 137 ЦПК України).
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, фінансового стану обох сторін та інших обставин.
Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим.
У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Схожі висновки щодо підтвердження витрат, пов`язаних з оплатою професійної правничої допомоги, зроблені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 та додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц.
Пунктами 1, 2 частини другої статті 141 ЦПК України передбачено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача, у разі відмови в позові на позивача.
Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12.05.2020 у справі №904/4507/18, виснувала про можливість існування «гонорару успіху» як форми оплати винагороди адвокату; визнала законність визначення між адвокатом та клієнтом у договорі про надання правової допомоги такого виду винагороди як «гонорар успіху», що відповідає принципу свободи договору та численній практиці Європейського суду з прав людини, а тому узгодження у Договорі про надання правової допомоги від 09 березня 2024 року сплати на користь адвоката за досягнення певного результату 10% від суми отриманого відшкодування в разі задоволення позову не суперечить чинному законодавству та є правомірним.
Разом з тим, відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом у постановах від 12 лютого 2020 року у справі № 648/1102/19 і від 11 листопада 2020 року у справі № 673/1123/15-ц, витрати за надану професійну правничу допомогу, у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини 2 статті 137 ЦПК України).
З урахуванням п. 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, якою передбачено, що у разі часткового задоволення позову інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що витрати на правничу допомогу підлягають частковому відшкодуванню у розмірі 26 649 грн, тобто пропорційно до розміру задоволених позовних вимог (42,3 % від заявленого розміру відшкодування).
Слід зазначити, що, відповідно до статті 2 ЦК України, держава Україна є учасником цивільних відносин, а тому має бути відповідачем у справах про відшкодування шкоди за рахунок держави.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 березня 2020 року у справі № 641/8857/17 вказано, що держава діє у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин (частина перша статті 167 ЦК України). Держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом (стаття 170 ЦК України). У цивільному судочинстві держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями саме у спірних правовідносинах, зокрема і представляти державу в суді.
Відповідно до пункту 4 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого указом Президента України від 13 квітня 2011 року № 460/2011, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, є Державна казначейська служба України (Казначейство України), яке, зокрема, здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду.
З урахуванням наведеного, Державна казначейська служба України, як орган, наділений повноваженнями у спірних правовідносинах, у цій справі є органом, через який держава бере участь у справі як сторона.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2018 року в справі 910/23967/16 (провадження № 12-110гс18) вказано, що кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (частина друга статті 2 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом. Резолютивні частини рішень не повинні містити відомостей про суб`єкта його виконання, номери та види рахунків, з яких буде здійснено безспірне списання.
Тобто кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України.
Зважаючи на висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2018 року в справі 910/23967/16, доводи апеляційної скарги Державної казначейської служби України про те, що витрати на правову допомогу на користь ОСОБА_1 повинні бути стягнуті не з Державного бюджету України, а саме з органу, яким заподіяно шкоду, зводяться до неправильного тлумачення вимог законодавства, оскільки відповідачем у справі є саме Держава, яка бере участь у справі через відповідний орган державної влади.
Вказаний підхід до стягнення витрат на правничу допомогу за рахунок коштів Державного бюджету України відповідає усталеній практиці Верховного Суду, сформованій, зокрема, у постановах від 31 жовтня 2018 року у справі № 383/596/15, від 07 липня 2021 року у справі № 335/10173/ від 11 травня 2022 року у справі № 201/4534/20, від 11 серпня 2022 року у справі № 703/468/21, від 29 травня 2023 року в справі № 336/5109/19.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що додаткове рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв`язку із чим апеляційні скарги підлягають залишенню без задоволення, а додаткове рішення суду - залишенню без змін.
Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний із належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Моральну шкоду не можна відшкодувати в повному обсязі, так як не має і не може бути точного мірила майнового виразу душевного болю. Будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз. Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року).
Приведені в апеляційних скаргах доводи про те, що суд не дав оцінки наданим доказам не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці, та особистого тлумачення апелянтом норм матеріального та процесуального права.
Наведені в апеляційних скаргах доводи були предметом дослідження в суді першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції. 
Суд першої інстанції повно та всебічно перевірив обставини справи, дав їм належну оцінку та ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав для скасування рішення суду в межах доводів апеляційних скарг не має.
Враховуючи зазначене, апеляційні скарги слід залишити без задоволення, а судові рішення - без змін.

Керуючись статтями 374, 375, 382, 383 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційні скарги  ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_2 та Державної казначейської служби України залишити без задоволення.
Рішення Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 09 березня 2026 року та додаткове рішення суду від 23 квітня 2026 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення. Касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді:          О. В. Халаджи        
А.В. Гапонов

Л.П. Никифоряк

Повний текст судового рішення складено 28 липня 2026 року.

Головуючий-суддя         О. В. Халаджи