Справа № 369/16458/24 | Головуючий у 1 інстанції: Фазан О. З.
Провадження № 22-ц/802/1097/26 | Доповідач: Карпук  А. К.

ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 серпня 2026 року        місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - судді Карпук А.К.
суддів – Бовчалюк З.А., Киці С.І., 
секретар Черняк О.В.
з участю: позивача ОСОБА_1 
прокурора Шаруновича Є. В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа,яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору орган опіки та піклування Білгородської сільської ради Бучанського району Київської області про позбавлення батьківських прав за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 поданою її представником ОСОБА_3 на рішення Ратнівського районного суду Волинської області від 05 червня 2026 року в складі судді Фазан О. З.,
в с т а н о в и в :
У жовтні 2024 року позивач ОСОБА_1 звернулася в суд з вказаним позовом покликаючись на те, що її дочка ОСОБА_1 з 27.02.2014 перебувала в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 .
В шлюбі, ІНФОРМАЦІЯ_1 була народжена дитина ОСОБА_4 , що підтверджується свідоцтвом про народження від 27.10.2016, виданим Виконавчим комітетом Боярської міської ради Києво-Святошинського району Київської області, серія НОМЕР_1 .
Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 14.06.2010 (справа № 2-148/2010) ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 визнано недієздатною та призначено їй опікуна - ОСОБА_1 .
З народження дочка і онука проживають за адресою: АДРЕСА_1 .
07.04.2021 рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області, шлюб укладений 27.02.2014 між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 визнано недійсним, актовий запис анульовано.
Відповідач ОСОБА_2 не допомагає і ніколи не допомагав утримувати дитину.
В серпні 2022 року позивач ОСОБА_1 , яка діяла в інтересах ОСОБА_1 та ОСОБА_4 звернулася до Києво-Святошинського районного суду Київської області з позовом до ОСОБА_2 про стягнення аліментів, в якому просила стягнути з Приймачука, на її користь аліменти на утримання ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/3 частини всіх видів заробітку (доходу відповідача щомісячно, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на місяць, починаючи з дня подання цього позову і до досягнення дитиною повноліття.
Позов опікуна ОСОБА_1 про стягнення аліментів задовольнили частково.
Ухвалено стягнути з ОСОБА_2 на користь опікуна, яка діє в інтересах ОСОБА_1 та онуки ОСОБА_4 аліменти на утримання ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку (доходу) відповідача щомісячно, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, починаючи стягнення з 27.08.2022 і до досягнення дитиною повноліття.
08.08.2023 Ратнівський відділ державної виконавчої служби відкрив виконавче провадження.
Жодної дії, жодних коштів ОСОБА_2 на виконання рішення, на користь своєї дитини не перерахував.
З огляду на викладене, просила позбавити відповідача ОСОБА_2 батьківських прав відносно малолітньої доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Рішенням Ратнівського районного суду Волинської області від 05 червня 2026 року в задоволенні позову відмовлено.
В апеляційній скарзі представник позивача ОСОБА_3 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.
Зазначає, що суд дійшов висновку про відсутність підстав для позбавлення відповідача батьківських прав, не надавши належної правової оцінки доказам, які вказують, що відповідач ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків. Крім цього, суд першої інстанції безпідставно відхилив висновок органу опіки та піклування. Суд першої інстанції поставив права батька вище прав та найкращих інтересів дитини, що суперечить Конституції України, Сімейному кодексу України та міжнародним зобов`язанням України.
Відповідач не скористався своїм правом подати відзив на апеляційну скаргу.
Заслухавши пояснення позивача та прокурора, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції – без змін з таких підстав.
Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції вважав, що позивачем не доведено умисного ухилення відповідача від виконання своїх батьківських обов`язків, а також відповідності вимог про позбавлення батьківських прав інтересам дитини.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду, який ґрунтується на обставинах справи, доказах, які надані сторонами, та відповідає нормам матеріального права.
Судом першої інстанції встановлено такі обставини.
ОСОБА_4 , народилась ІНФОРМАЦІЯ_3 . Її батьками є ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , що підтверджується копією її свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 .
Відповідно до копії рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області, яке набрало законної сили 25.06.2010, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , визнано недієздатною та призначено їй опікуна - ОСОБА_1 .
Згідно з копією рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 29 березня 2023 року стягнуто з ОСОБА_2 на користь опікуна, яка діє в інтересах ОСОБА_1 та онуки ОСОБА_4 аліменти на утримання ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку (доходу) відповідача щомісячно, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, починаючи стягнення з 27.08.2022 і до досягнення дитиною повноліття.
Ратнівським відділом державної виконавчої служби у Ковельському районі Волинської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції 08.08.2023 відкрито виконавче провадження № 72456308 з виконання рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 29 березня 2023 року у справі № 369/7972/22, що підтверджується копією постанови про відкриття виконавчого провадження.
Рішенням виконавчого комітету Білгородської сільської ради Бучаснького району Київської області від 29 січня 2026 року №12, затверджено висновок про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно малолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .
Висновок органу опіки обґрунтований тим, що службою проведено перевірку умов проживання, складено акт обстеження, в якому зафіксовано про належні умови проживання дитини.
Встановивши наведені обставини суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову в позові з огляду на таке.
Сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою (частина третя статті 51 Конституції України).
Згідно зі статтею 5 Сімейного кодексу України (далі - СК України) держава охороняє сім`ю, дитинство, материнство, батьківство, створює умови для зміцнення сім`ї. Держава створює людині умови для материнства та батьківства, забезпечує охорону прав матері та батька, матеріально й морально заохочує, підтримує материнство та батьківство. Держава забезпечує пріоритет сімейного виховання дитини.
За частиною сьомою статті 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.
Дитина є найбільш вразливою стороною в ході будь-яких сімейних конфліктів, оскільки на її долю випадає найбільше страждань та втрат. Судовий розгляд сімейних спорів, у яких зачіпаються інтереси дитини, є особливо складним, оскільки в його процесі вирішуються не просто спірні питання між батьками та іншими особами, а визначається доля дитини, а тому результат судового розгляду повинен бути спрямований на захист найкращих інтересів дитини.
Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.
У статті 9 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року передбачено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування (стаття 18).
ЄСПЛ зауважує, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року).
Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України.
Відповідно до частини першої статті 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини.
Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Звертаючись до суду із позовною вимогою про позбавлення батьківських прав позивач посилалась, зокрема, на те, що відповідач ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню дочки, не приймає участі у її житті, не забезпечує необхідного утримання дитини, не спілкується з нею.
Відповідно до частин четвертої-шостої статті 19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою.
Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.
Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.
Щодо висновку про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно малолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , затвердженого рішенням виконавчого комітету Білгородської сільської ради Бучаснького райну Київської області від 29 січня 2026 року №12, то суд першої інстанції обґрунтовано не погодився з ним, оскільки він є недостатньо обґрунтованим і таким, що суперечить інтересам дитини. У цьому висновку не наведено підстав та аргументів, які б вказували на доцільність позбавлення відповідача батьківських прав, лише зазначена констатація фактів. Зокрема є незрозумілим, на підставі чого орган опіки і піклування дійшов до такого висновку. У висновку не наведено мотивів про: причин усунення відповідача від утримання та виховання дитини; ставлення дитини до батька та батька до дитини на час складання висновку. Сам по собі висновок про доцільність позбавлення батьківських прав не є достатнім доказом, який беззаперечно підтверджує наявність підстав для позбавлення відповідача батьківських прав за відсутності інших належних доказів. Крім того, орган опіки та піклування затвердив висновок щодо доцільності позбавлення батьківських прав відповідача без його безпосереднього залучення до участі при вирішенні питання про позбавлення його батьківських прав.
У постанові Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі № 553/2563/15-ц зроблено висновок по застосуванню пункту 2 частини першої статті 164 СК України і вказано, що «ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками».
Подібні правові висновки щодо застосування відповідних норм СК України викладені у постановах Верховного Суду: від 23 січня 2020 року в справі № 755/3644/19, від 23 червня 2021 року в справі № 953/17837/19.
У постанові Верховного Суду від 17 червня 2021 року у справі № 643/7876/18 зазначено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті споріднення з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох, з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на орган опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише за наявності вини у діях батьків.
У рішенні Європейського суду від 18 грудня 2008р. по справі «Савіни проти України» зазначається, «що хоча національним органам надається певна свобода розсуду у вирішенні питань щодо встановлення державної опіки над дитиною, вони повинні враховувати, що розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин. Відповідне рішення має підкріплюватися достатньо переконливими і зваженими аргументами на захист інтересів дитини, і саме держава повинна переконатися в тому, що було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини».
Європейський суд з прав людини у рішенні від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України», заява №31111/04, наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці.
Судом першої інстанції обґрунтовано встановлено, що в матеріалах справи відсутні належні та достатні докази винної поведінки відповідача, як батька, свідомого нехтування ним своїми обов`язками, які б свідчили про його умисне ухилення від виконання батьківських обов`язків щодо дочки. 
Всупереч принципу 2 Декларації прав дитини, позивач не навела в позовній заяві та не довела під час розгляду справи судом, яким чином та які саме сприятливі умови для всестороннього розвитку дитини будуть вчинені нею у разі позбавлення відповідача батьківських прав. Також нею не доведено, що змінити поведінку батька в кращу сторону неможливо.
В судовому засіданні в апеляційному суді на запитання головуючого: « чи зустрічався відповідач з дочкою?», позивач зазначила, що «вони не зустрічались, вона не знає де відповідач і він не знає, що в нього є дитина». Також позивачка зазначила, що не володіє відомостями щодо наявності чи відсутності заборгованості зі сплати аліментів у відповідача.
Наведене вище свідчить, про відсутність вини у діях відповідача щодо ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини, а також свідомого нехтування ним своїми обов`язками.
Доводи апеляційної скарги апеляційним судом відхиляються, оскільки зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував.
Суд першої інстанції, на підставі правильно оцінених доказів, зробив обґрунтований висновок про те, що підстави, передбачені частиною першою статті 164 СК України для позбавлення відповідача батьківських прав, відсутні.
З огляду на відсутність виключних обставин, які слугують підставами для позбавлення відповідача батьківських прав, апеляційний суд погоджується з висновком суду про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .
Згідно статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
Суд апеляційної інстанції враховує положення практики ЄСПЛ про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)
Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.
На підставі наведеного колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не містять передбачених законом підстав для його скасування, тому у задоволенні скарги необхідно відмовити.
Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд
ухвалив:
Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 подану її представником ОСОБА_3 залишити без задоволення.
Рішення Ратнівського районного суду Волинської області від 05 червня 2026 року в цій справі залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий 

Судді