П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
^————————————————————————
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 липня 2026 р. | м. Одеса | Справа № 487/2809/25

Перша інстанція: суддя Щербина С.В.,
повний текст судового рішення
складено 19.05.2026, м. Миколаїв
П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: 
судді-доповідача – Федусика А.Г.,
суддів: Семенюка Г.В. та Шляхтицького О.І.,
розглянувши в порядку письмового провадження в м.Одесі апеляційну скаргу Управління патрульної поліції в Миколаївській області Департаменту патрульної поліції на рішення Заводського районного суду м.Миколаєва від 19 травня 2026 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління патрульної поліції в Миколаївській області Департаменту патрульної поліції про скасування постанови про притягнення до адміністративної відповідальності, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулась до суду з адміністративним позовом до Управління патрульної поліції в Миколаївській області Департаменту патрульної поліції (далі – УПП) та просила скасувати постанову 5AB №09586002 вiд 16.03.2025 року про накладення адміністративного стягнення на неї за cт.122 КУпАП.
В обґрунтування позову зазначено, що 16 березня 2025 в додатку «Дія» вона отримала постанову про накладення штрафу за порушення Правил дорожнього руху за перевищення встановлених обмежень швидкості руху транспортних засобів більш як на двадцять кілометрів на годину, яке зафіксоване в автоматичному режимі, а саме: постанову 5AB №09586002 вiд 16.03.2025 року, місце вчинення м.Миколаїв, пр-т Героїв України, 20, транспортний засіб BMW, номер НОМЕР_1 . Позивачка вважає, що вищевказана постанова є протиправною, незаконною та такою, що порушує її права, адже вона не може бути винною в тому чого не вчиняла, оскільки l6 березня 2025 вона знаходилась в м.Первомайськ, Миколаївської області та фізично не могла бути за кермом вказаного автомобіля. Крім того, вказаний транспортний засіб не належить їй на праві власності та в момент вчинення адміністративного правопорушення транспортний засіб перебував у користуванні власника ОСОБА_2 .
Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 19 травня 2026 року позов задоволено.
Не погоджуючись з даним рішенням суду, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій зазначено, що рішення судом першої інстанції ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, у зв`язку з чим апелянт просив його скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову.
Розглянувши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для її задоволення з огляду на таке.
Судом першої інстанції встановлено, що 16 березня 2025 року відносно ОСОБА_1 було складено постанову серія 5АВ №09586002.
Відповідно до вищезазначеної постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване в автоматичному режимі, стосовно особи, яка має реєстрацію місця проживання/перебування (місцезнаходження юридичної особи) на території України, 16 березня 2025 року о 07 год 30 хв, за адресою м.Миколаїв, пр-т.Героїв України, 9Т, зафіксовано транспортний засіб BMW 330 CI, днз НОМЕР_2 .
Особа, яка керувала транспортним засобом, перевищила встановленні обмеження швидкості руху транспортних засобів на 24 км/год, чим порушила пункт 12.9. б) Правил дорожнього руху України, відповідальність за яке передбачена ч.1 ст.122 КУпАП.
Згідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, власником транспортного засобу НОМЕР_3 , днз НОМЕР_2 є ОСОБА_2 .
Доказів того, що ОСОБА_1 є належним користувачем транспортного засобу BMW 330 CI, днз НОМЕР_2 матеріали справи не містять.
Приймаючи оскаржене рішення, суд 1-ї інстанції виходив з того, що відповідачем не надано доказів, що позивачка ОСОБА_1 на момент вчинення правопорушення була належним користувачем транспортного засобу BMW 330CI з державним номерним знаком НОМЕР_1 . Отже, враховуючи вищенаведене, суд зазначав, що відповідачем не підтверджено обґрунтованість та правомірність притягнення позивачки до відповідальності за ч.1 ст.122 КУпАП.
Колегія суддів погоджується з вказаними висновками суду першої інстанції і вважає їх такими, що відповідають вимогам статей 2, 6, 8, 9, 73, 74, 75, 76, 77, 78 КАС України, з огляду на таке.
Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Положеннями ст.2 КАС України визначено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:
1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України;
2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано;
3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії);
4) безсторонньо (неупереджено);
5) добросовісно;
6) розсудливо;
7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації;
8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія);
9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення;
10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Відповідно до ч.1 ст.5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.
Згідно ч.1 ст.6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.
Відповідно до ст.9 КУпАП адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.
Адміністративна відповідальність за правопорушення, передбачені цим Кодексом, настає, якщо ці порушення за своїм характером не тягнуть за собою відповідно до закону кримінальної відповідальності.
Тобто, притягненню до адміністративної відповідальності особи обов`язково повинна передувати належна та вчинена у відповідності до вимог чинного законодавства поведінка суб`єкта владних повноважень, зокрема, поліцейського, а також встановлення останнім факту вчинення особою адміністративного правопорушення, відповідальність за вчення якого передбачена чинним законодавством.
Згідно п.1 ст.247 КУпАП України обов`язковою умовою притягнення особи до адміністративної відповідальності є наявність події адміністративного правопорушення. Наявність події правопорушення доводиться шляхом надання доказів.
Відповідальність за ч.1 ст.122 КУпАП настає за перевищення встановлених обмежень швидкості руху транспортних засобів більш як на двадцять кілометрів на годину, порушення вимог дорожніх знаків та розмітки проїзної частини доріг, правил перевезення вантажів, буксирування транспортних засобів, зупинки, стоянки, проїзду пішохідних переходів, ненадання переваги у русі пішоходам на нерегульованих пішохідних переходах, а так само порушення встановленої для транспортних засобів заборони рухатися тротуарами чи пішохідними доріжками.
Відповідно до ч.1 ст.14-2 КУпАП адміністративну відповідальність за правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані в автоматичному режимі, або за порушення правил зупинки, стоянки, паркування транспортних засобів, зафіксовані в режимі фотозйомки (відеозапису) (за допомогою технічних засобів, що дають змогу здійснювати фотозйомку або відеозапис та функціонують згідно із законодавством про захист інформації в інформаційно-телекомунікаційних системах), несе відповідальна особа - фізична особа або керівник юридичної особи, за якою зареєстровано транспортний засіб, а в разі якщо до Єдиного державного реєстру транспортних засобів внесено відомості про належного користувача відповідного транспортного засобу, - належний користувач транспортного засобу, а якщо в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань відсутні на момент запиту відомості про керівника юридичної особи, за якою зареєстрований транспортний засіб, - особа, яка виконує повноваження керівника такої юридичної особи.
Таким чином, суб`єктом правопорушення, передбаченого ч.1 ст.122 КУпАП є особа, яка керувала транспортним засобом у момент вчинення правопорушення, а у разі, якщо правопорушення зафіксовано в режимі фотозйомки (відеозапису), суб`єктом правопорушення є відповідальна особа, зазначена у частині першій статті 14-2 цього Кодексу, тобто фізична особа за якою зареєстровано транспортний засіб.
Приймаючи оскаржувану постанову, посадові особи відповідача виходили з того, що позивачка є відповідальною особою у розумінні статті 14-2 цього Кодексу.
Відповідно до ст.9 КУпАП адміністративним правопорушенням визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.
Згідно зі статтею 280 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Відповідно до ст.251 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.
Так, зазначена норма має певний перелік доказів, які підтверджують відсутність або наявність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інших обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.
Такими доказами в розумінні ст.251 КУпАП є, зокрема, пояснення особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, свідків, показання технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, а також інші документи.
Відповідно до ст.77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Як вбачається з матеріалів справи, позивачка ОСОБА_1 посилається на відсутність в її діях складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.122 КУпАП, в обґрунтування чого зазначає, що вона не керувала транспортним засобом, а на момент вчинення правопорушення він був під керуванням власника – ОСОБА_2 .
Водночас, відповідачем не надано доказів, що позивачка ОСОБА_1 на момент вчинення правопорушення була належним користувачем транспортного засобу BMW 330CI з державним номерним знаком НОМЕР_1 .
При цьому, не зважаючи на те, що підставою задоволення позову суд першої інстанції зазначив не надання відповідачем доказів того, що ОСОБА_1 була належним користувачем вказаного транспортного засобу на момент правопорушення, відповідачем не було надано таких доказів і до суду апеляційної інстанції.
Як вбачається з матеріалів справи, на момент вчинення адміністративного правопорушення власником транспортного засобу був ОСОБА_2 , доказів іншого матеріали справи не містять, тому відсутні підстави притягнення до відповідальності позивачки ОСОБА_1 , оскільки вина безпосередньо позивача у вчиненні правопорушення, передбаченого ч.1 ст.122 КУпАП відповідачем не доведена.
За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду 1-ї інстанції, що відповідачем не підтверджено обґрунтованість та правомірність притягнення позивача до відповідальності за ч.1 ст. 122 КУпАП.
Колегія суддів також наголошує, що сама по собі постанова у справі про притягнення до адміністративної відповідальності не є беззаперечним доказом вини особи в тому чи іншому діянні, оскільки не являє собою імперативного факту доведеності вини особи, тобто не узгоджується із стандартом доказування «поза розумним сумнівом», не випливає зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростовних презумпцій факту.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 14 травня 2020 року в справі № 240/12/17.
Більш того, принцип тлумачення закону на користь особи є однією з основних засад правової системи, яка вказує, що суди повинні намагатися тлумачити закони та його норми в такий спосіб, щоб максимально захищати права та інтереси фізичної особи. Цей принцип також часто відомий як «in dubio pro persona» або «in dubio pro homine», що означає «у вагомих сумнівах на користь людини». 
Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 10.01.2024 по справі №240/4894/23.
Резюмуючи усе вищевикладене, колегія суддів вважає, що відповідачем, як суб`єктом владних повноважень, не було доведено правомірність своїх дій щодо притягнення позивачки до адміністративної відповідальності.
Таким чином, на підставі встановлених в ході судового розгляду обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку щодо спірних правовідносин.
Доводи апеляційної скарги, яким була дана оцінка в мотивувальній частині рішення, ґрунтуються на суб`єктивній оцінці фактичних обставин справи та доказів. Зазначені доводи не містять посилань на конкретні обставини чи факти або на нові докази, які б давали підстави для скасування рішення суду першої інстанції.
Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального і процесуального права при вирішенні справи не допустив, а наведені в скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують. За таких обставин, апеляційна скарга задоволенню не підлягає.
З огляду на залишення рішення суду першої інстанції без змін, відповідно до приписів статті 139 КАС України підстави для розподілу судових витрат відсутні.
Керуючись статтями 308, 309, 315, 321, 322, 325 КАС України, суд –

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Управління патрульної поліції в Миколаївській області Департаменту патрульної поліції - залишити без задоволення, а рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 19 травня 2026 року - без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач | | А.Г. Федусик
Судді | | Г.В. Семенюк   О.І. Шляхтицький