ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
^_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 липня 2026 року | м. Одеса | Справа № 522/1514/21
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючого судді: Богацької Н.С.
суддів: Савицький Я.Ф., Принцевської Н.М.,

секретар судового засідання: Курінна К.О.

за участю представників учасників справи:
від ОСОБА_1 – Племениченко Г.В.,
від ОСОБА_2 – Племениченко А.В.,
від ОСОБА_3 – Лета М.А.,
від ОСОБА_4 – не з`явився,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу  ОСОБА_1 та ОСОБА_2 
на рішення Господарського суду Одеської області від 13.03.2026, ухвалене суддею Демченко Т.І., м. Одеса, повний текст рішення складено та підписано 23.03.2026
у справі № 522/1514/21
за позовом:  ОСОБА_1 та ОСОБА_2 
до відповідачів: 
1) ОСОБА_3 ;
2) ОСОБА_4 ,
про: стягнення грошових коштів
ВСТАНОВИВ
У серпні 2021 року ОСОБА_1 (далі ОСОБА_1 ) та ОСОБА_2 (далі ОСОБА_2 ) звернулися до Приморського районного суду м. Одеси з позовом до ОСОБА_3 (далі ОСОБА_3 ) та ОСОБА_4 (далі ОСОБА_4 ), в якому (з урахуванням заяви про зміну предмета позову (вх № 6648/21 від 16.06.2021)) просили суд:
- стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 50 000 доларів США;
- стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 50 000 доларів США;
- стягнути солідарно з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 4825 доларів США та 280 000 грн;
- стягнути солідарно з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 4825 доларів США та 280 000 грн.
Позов мотивований тим, що на виконання укладеного 27.12.2019 між кредиторами ( ОСОБА_2 та ОСОБА_1 ) та учасниками ( ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ) Корпоративного договору Товариства з обмеженою відповідальністю «Журнал Судноплавства» (далі ТОВ «Журнал Судноплавства»), позивачами були передані відповідачам грошові кошти, а саме:
- позивачі передали ОСОБА_3 загалом 100 000 доларів США (по 50 000 кожний) на безповоротній основі, про що свідчить зміст п. 2.1.2. самого Корпоративного договору;
- позивачі передали ОСОБА_4 загалом 9 650 доларів США та 560 000 грн, про що свідчать відповідні розписки та також зміст самого договору;
Обґрунтовуючи підстави для стягнення з відповідачів 100 000 доларів США (по 50 000 з кожного), позивачі зазначали, що пункт 2.1.2. Корпоративного договору слід кваліфікувати як дарування, який всупереч приписам ч. 5 ст. 719 ЦК України не був нотаріально посвідченим, а відтак, в цій частині договір є нікчемним, а все отримане за цим договором - підлягає поверненню в порядку 1212 ЦК України.
Обґрунтовуючи підстави для стягнення з відповідачів 9 650 доларів та 560 000 грн (по 4 825 долара США та 280 000 грн з кожного), позивачі зазначали, що вказані кошти, відповідно до умов п. 2.3.3. та 2.3.4. договору, ОСОБА_4 передав ОСОБА_3 та зобов`язався повернути позивачам за першою їх вимогою, проте в порушення прийнятих на себе зобов`язань цього не зробив.
Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 22.03.2023 у справі № 522/1514/21, залишеним без змін постановою Одеського апеляційного суду від 13.02.2024, позов ОСОБА_1 та ОСОБА_2 задоволено частково: стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 4825 доларів США та 280 000 грн; стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 4825 доларів США та 280000 грн. У задоволенні решти позову відмовлено.
Постановою Верховного Суду від 25.06.2025 вищевказані рішенні судів попередніх інстанцій скасовано, провадження у справі № 522/1514/21 закрито з тих підстав, що цей спір належить до господарської юрисдикції. 
Ухвалою Верховного Суду від 24.07.2025 справу № 522/1514/21 передано для продовження розгляду до Господарського суду Одеської області.
Господарський суд Одеської області ухвалою від 13.08.2025 прийняв справу № 522/1514/21 до свого провадження та призначив підготовче засідання.
В подальшому, 07.10.2025 від ОСОБА_2 надійшла заява (вх.№31320/25) про зміну (збільшення) предмета позову, в якій він просив суд викласти позовні вимоги у такій редакції:
- стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 : 50000 доларів США основної заборгованості та 8675,34 доларів США відсотків річних;
- стягнути з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 (у рівних частках) на користь ОСОБА_2 4825 доларів США та 280 000 грн.
08.10.2025 від ОСОБА_1 також надійшла заява (вх. №31346/25) про зміну (збільшення) предмета позову, в якій він просив суд викласти позовні вимоги у такій редакції:
- стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 : 50000 доларів США основної заборгованості та 8675,34 доларів США відсотків річних;
- стягнути з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 (у рівних частках) на користь ОСОБА_1 4825 доларів США та 280 000 грн.
Вказані заяви прийняті судом до розгляду, про що постановлено протокольну ухвалу від 29.10.2025 у даній справі.
Рішенням Господарського суду Одеської області від 13.03.2026 у справі № 522/1514/21 позов задоволено частково: 
- стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 4825 доларів США та 280 000 грн; 
- стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 4825 доларів США та 280000 грн. 
У задоволенні решти позову відмовлено.
Задовольняючи позов та стягуючи вказані суми лише з ОСОБА_4 , суд першої інстанції зазначив, що матеріали справи містять належні та допустимі докази того, що ОСОБА_4 отримав їх у борг від позивачів, водночас, докази того, куди ці кошти були спрямовані та чи передавались вони ОСОБА_3 , матеріали справи не містять.
Відмовляючи у задоволенні позову в іншій частині, місцевий господарський суд виходив з того, що відповідно до тексту Корпоративного договору, на момент його укладення (27.12.2019), ОСОБА_5 вже отримав від позивачів 100 000 доларів, проте, будь-яких інших доказів отримання цих коштів, окрім тексту самого договору, матеріали справи не містять. 
При цьому, суд також враховував обставини (як преюдиційні), встановлені у іншій господарській справі № 916/2796/20, зокрема, про недоведеність передачі готівкових коштів ОСОБА_3 у будь-якій сумі ані до укладення договору, а ні після.
Не погодившись з рішенням суду, позивачі подали на нього апеляційні скарги, в яких просять його скасувати в частині відмови у задоволенні позову про стягнення з ОСОБА_3 на їх користь по 50 000 доларів США основної заборгованості та 8 675,34 доларів США відсотків річних, ухвалити нове рішення в цій частині про задоволення позову.
В обґрунтування доводів та вимог апеляційних скарг позивачі посилаються на наступне.
- висновки суду у іншій господарській справі № 916/2796/20 жодним чином не стосуються передачі позивачами грошових коштів ОСОБА_3 . Правова оцінка обставинам не є преюдицією. Більш того, позивачі не були учасниками вказаної справи, а тому можуть у загальному порядку спростувати встановлені у ній обставини;
- судом не було надано жодної оцінки доводам позивачів щодо нікчемності договору дарування, яким по суті є пункт 2.1.2. Корпоративного договору;
- судом проігноровані показання свідків;
- докази передачі позивачами грошових коштів ОСОБА_3 містяться у самому Корпоративному договорі, а його пункти 2.3.1. та 2.3.2. фактично є розписками.
Відповідно до вимог ст. 32 ГПК України за результатами автоматизованого розподілу справ між суддями, оформленого протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями, для розгляду справи визначено судову колегію у складі головуючого судді Богацької Н.С., Ярош А.І., Принцевської Н.М.
У зв`язку з перебуванням судді-учасника колегії Ярош А.І. у відпустці, за розпорядженням керівника апарату суду призначено повторний автоматизований розподіл судової справи. 
Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями для розгляду даної справи сформовано колегію суддів у складі: головуючого судді Богацької Н.С., суддів Діброви Г.І., Принцевської Н.М.
Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 20.04.2026 справу № 522/1514/21 прийнято до свого провадження колегією суддів у складі головуючого судді Богацької Н.С., суддів: Діброви Г.І., Принцевської Н.М., витребувано у Господарського суду Одеської області матеріали справи № 522/1514/21, вирішення питання щодо можливості відкриття, повернення, залишення без руху або відмови у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою відкладено до надходження матеріалів з Господарського суду Одеської області.
28.04.2026 матеріали цієї справи надійшли до суду апеляційної інстанції.
Ухвалами Південно-західного апеляційного господарського суду від 04.05.2026 апеляційні скарги залишено без руху на підставі ч. 2 ст. 260 ГПК України як такі, що не відповідають вимогам п. 2 ч. 3 ст. 258 ГПК України, встановлено 10-денний строк з дня вручення копії ухвал для усунення недоліків апеляційної скарги.
14.05.20246 від позивачів надійшли заяви про усунення недоліків, до яких додані відповідні платіжні інструкції.
Ухвалами Південно-західного апеляційного господарського суду від 18.05.2026 за апеляційними скаргами ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на рішення Господарського суду Одеської області від 13.03.2026 у справі № 522/1514/21 відкрито апеляційне провадження, встановлено іншим учасникам справи строк до 05.06.2026 для подання відзиву на апеляційні скарги (з належними доказами його направлення іншим учасникам справи), роз`яснено учасникам справи про їх право в цей же строк подати до суду будь-які заяви чи клопотання з процесуальних питань, призначено справу № 522/1514/21 до розгляду на 16.06.2026 о 13:45 год., одночасно об`єднано апеляційні скарги в одне провадження для сумісного розгляду в судовому засіданні 16.06.2026 о 13:45 год.
У відзиві на апеляційні скарги ОСОБА_3 заперечував проти їх задоволення, зазначаючи, зокрема, наступне:
- позивачами не зазначено, у чому саме полягає порушення їх прав;
- правова природа Корпоративного договору в цілому спрямована на врегулювання корпоративних правовідносин (відчуження часток, виплату дивідендів, управління та інше), а також фінансування діяльності Журналу «Судноплавства», а тому є цілком логічним, що зазначені кошти мали залучатися на розвиток вказаного журналу, а отже мати мету. 
- без аналізу правовідносин, що склалися та існували між сторонами до моменту оформлення договору, неможливо встановити дійсні правовідносин між сторонами, зважаючи на те, що договір містить обов`язки для усіх сторін;
- висновки суду, з посиланням на іншу господарську справу № 916/2796/20, стосуються виключно сум 9 тис. 650 доларів США та 560 тис. грн, які надавалися позивачами безпосередньо ОСОБА_4 та щодо яких у матеріалах справи наявні відповідні розписки;
- пункти 2.3.1. та 2.3.2. Корпоративного договору, відповідно до приписів статей 717 та 723 ЦК України, не є договором дарування, оскільки вони свідчать про передачу коштів у минулому, а відповідно до вказаних норм та висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 13.04.2023 у справі 752/14363/21, договір дарування не може засвідчувати факт передачі обдарованому грошових коштів у минулому;
- наведена позивачами практика Верховного Суду не може бути застосована до даних правовідносин, оскільки обставини цих справ не є подібними до даної справи.
10.06.2026 від ОСОБА_2 надійшла відповідь на відзив, в якій позивач зазначає наступне:
- позивачами доведено та належним чином обґрунтовано порушення їх прав;
- висновки суду, з посиланням на іншу господарську справу, стосувалися саме оскаржуваних сум;
- висновки, викладені у постанові Верховного Суду у справі 752/14363/21, не можуть бути застосовані у даній справі. 
- стаття 723 ЦК України взагалі ніяким чином не стосується обставин даної справи, а положення статті 717 ЦК України ніяким чином не забороняють засвідчення передання грошових коштів у минулому;
- відповідно до ч. 3 ст. 631 ЦК України сторони можуть встановити, що умови договору застосовуються до відносин між ними, які виникли до його укладення.
15.06.2026 від ОСОБА_3 надійшли заперечення на відповідь на відзив.
Будь-яких інших заяв чи клопотань від учасників справи не надходило.
У зв`язку з тим, що станом на 16.06.2026 в матеріалах цієї справи були відсутні відомості про отримання ОСОБА_4 ухвал від 18.05.2026 з повідомленням його про дату, час і місце судового засідання, ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 16.06.2026 розгляд цієї справи відкладено на 21.07.2026 року о 13:30 год. Одночасно оприлюднено на офіційному вебпорталі судової влади України оголошення про повідомлення ОСОБА_4 про відкладення розгляду справи на 21.07.2026 року о 13:30 год.
В судове засідання 21.07.2026 з`явилися представники ОСОБА_2 , ОСОБА_1 та ОСОБА_3 . Проте, ні ОСОБА_4 , ні його представник в судове засідання 21.07.2026 не з`явився.
Щодо повідомлення ОСОБА_4 про розгляд цієї справи у суді апеляційної інстанції колегія суддів зазначає, що з огляду на відсутність у нього зареєстрованого Електронного кабінету в ЄСІТС, ухвали Південно-західного апеляційного господарського суду, у тому числі і від 18.05.2026, якими відкрито апеляційне провадження з призначенням справи до розгляду, направлялися вказаному відповідачу на адресу його зареєстрованого місця проживання, а саме: АДРЕСА_1 , проте вказані поштові відправлення повернуто оператором поштового зв`язку з довідками «адресат відсутній».
Відповідно до частин 3, 7 ст. 120 ГПК України виклики і повідомлення здійснюються шляхом вручення ухвали в порядку, передбаченому цим Кодексом для вручення судових рішень. Учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місцезнаходження чи місця проживання під час розгляду справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання ухвала про повідомлення чи виклик надсилається учасникам судового процесу, які не мають офіційної електронної адреси, та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, які забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, за останньою відомою суду адресою і вважається врученою, навіть якщо відповідний учасник судового процесу за цією адресою більше не знаходиться або не проживає.
Порядок вручення судових рішень визначено у ст. 242 ГПК України, за змістом частини п`ятої якої учасникам справи, які не були присутні в судовому засіданні, або якщо судове рішення було ухвалено поза межами судового засідання чи без повідомлення (виклику) учасників справи, копія судового рішення надсилається протягом двох днів з дня його складення у повному обсязі в електронній формі шляхом надсилання до електронного кабінету у порядку, визначеному законом, а в разі відсутності електронного кабінету - рекомендованим листом з повідомленням про вручення.
Згідно з положеннями частини шостої статті 242 ГПК України днем вручення судового рішення є: 1) день вручення судового рішення під розписку; 2) день отримання судом повідомлення про доставлення копії судового рішення до електронного кабінету особи; 3) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про вручення судового рішення; 4) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду; 5) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, яка зареєстрована у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси. Якщо судове рішення надіслано до електронного кабінету пізніше 17 години, судове рішення вважається врученим у робочий день, наступний за днем його відправлення, незалежно від надходження до суду повідомлення про його доставлення.
Порядок надання послуг поштового зв`язку, права та обов`язки операторів поштового зв`язку і користувачів послуг поштового зв`язку визначають Правила надання послуг поштового зв`язку, затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 05.03.2009 №270 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 10.10.2023 №1071), і які регулюють відносини між ними, надалі - Правила надання послуг поштового зв`язку.
За приписами підпункту 13 пункту 2, пункту 15 Правил надання послуг поштового зв`язку рекомендоване поштове відправлення - поштове відправлення, яке приймається для пересилання без оцінки відправником вартості його вкладення, відстежується в системі оператора поштового зв`язку на шляху пересилання відправлення та вручається одержувачу з підтвердженням вручення. Рекомендовані (реєстровані) листи з позначкою «Судова повістка» приймаються для пересилання лише з повідомленням про їх вручення згідно із законодавством.
Адресат реєстрованого поштового відправлення, поштового переказу інформується про надходження адресованого йому поштового відправлення, поштового переказу шляхом надсилання текстового повідомлення з використанням технічних засобів оператора поштового зв`язку, повідомленням, що підтримується засобами Інтернету, або повідомленням у паперовій формі за встановленою оператором поштового зв`язку формою (пункт 18 Правил надання послуг поштового зв`язку).
Інформація про надходження реєстрованого поштового відправлення, поштового переказу, повідомлення про вручення поштового відправлення, поштового переказу надсилається адресату у вигляді текстового повідомлення за номером телефону мобільного зв`язку, зазначеним на поштовому відправленні, поштовому переказі, а в разі відсутності номера телефону мобільного зв`язку - шляхом вкладення до абонентської поштової скриньки бланка повідомлення про надходження поштового відправлення або в інший спосіб, встановлений оператором поштового зв`язку (пункт 73 Правил надання послуг поштового зв`язку).
Пунктом 82 Правил надання послуг поштового зв`язку визначено, що рекомендовані листи з позначкою “Судова повістка”, адресовані фізичним особам, під час доставки за зазначеною адресою вручаються особисто адресату (одержувачу), а в разі його відсутності - будь-кому з повнолітніх членів його сім`ї, який проживає разом з адресатом (одержувачем). У разі відсутності адресата (одержувача), будь-кого з повнолітніх членів його сім`ї за зазначеною на рекомендованому листі адресою працівник об`єкта поштового зв`язку інформує адресата (одержувача) за наявним номером телефону та/або вкладає до абонентської поштової скриньки повідомлення про надходження рекомендованого листа з позначкою “Судова повістка”.
Встановлений порядок надання послуг поштового зв`язку, доставки та вручення рекомендованих поштових відправлень, строк зберігання поштового відправлення забезпечує адресату можливість вжити заходів для отримання такого поштового відправлення та, відповідно, ознайомлення з судовим рішенням.
При цьому, колегія суддів також звертає увагу на те, що направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, у цьому випадку суду (аналогічний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.04.2018 у справі №800/547/17 (П/9901/87/18) (провадження №11-268заі18), постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27.11.2019 у справі № 913/879/17, від 21.05.2020 у справі № 10/249-10/19, від 15.06.2020 у справі № 24/260-23/52-б).
До повноважень господарських судів не віднесено визначення фактичного місцезнаходження юридичних осіб або місця проживання фізичних осіб - учасників справи на час вчинення тих чи інших процесуальних дій, відповідні процесуальні документи надсилаються господарським судом згідно з поштовими реквізитами учасників справи, наявними в матеріалах справи. 
Якщо ж фактичне місцезнаходження юридичних осіб або місця проживання фізичних осіб - учасників справи з якихось причин не відповідає його місцезнаходженню, визначеному згідно з законом, і дана особа своєчасно не довела про це до відома господарського суду, інших учасників справи, то всі процесуальні наслідки такої невідповідності покладаються на цю особу.
Водночас, колегія суддів вважає, що неотримання відповідачем відповідного процесуального документу можливе виключно через недотримання ним вимог законодавства щодо забезпечення отримання поштових відправлень за своїм офіційним місцезнаходженням (поштовою адресою), що слід розцінювати як фактичну відмову від отримання адресованих судових рішень.
До аналогічного висновку приходить і Верховний Суд у постанові від 11.06.2021 у справі № 2-6236/11, де зауважує, що у разі якщо судове рішення про вчинення відповідної процесуальної дії направлено судом за належною адресою і повернена поштою у зв`язку з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про вчинення відповідної процесуальної дії.
Сам лише факт неотримання заявником поштової кореспонденції, яку суд, з додержанням вимог процесуального закону, надсилав за належною адресою та яка повернулася до суду у зв`язку з її неотриманням адресатом, не може вважатися поважною причиною невиконання ухвали суду, оскільки це зумовлено не об`єктивними причинами, а суб`єктивною поведінкою сторони щодо отримання кореспонденції.
Верховний Суд у постанові від 18.03.2021 у справі № 911/3142/19 також зазначає, що направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, а, у даному випадку, суду (близька за змістом правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.04.2018 у справі М 800/547/17, постановах Верховного Суду від 27.11.2019 у справі № 913/879/17, від 21.05.2020 у справі М10/249-10/19, від 15.06.2020 у справі М 24/260-23/52-6).
Враховуючи вищевикладене у сукупності, те, що суд вжив всіх належних та необхідних заходів для повідомлення відповідача про наявне судове провадження щодо нього, однак саме відповідачем не було вжито заходів з отримання відповідної поштової кореспонденції, в той час як її отримання перебуває поза межами контролю суду, а також те, що нез`явлення відповідача в судове засідання не перешкоджає вирішенню спору, явка учасників справи не визнавалася обов`язковою, колегія суддів дійшла висновку про можливість розгляду справи за відсутності ОСОБА_4 .
В судовому засіданні представники ОСОБА_2 , ОСОБА_1 просили задовольнити їх апеляційні скарги, скасувати рішення Господарського суду Одеської області від 13.03.2026 у справі № 522/1514/21 в частині відмови у задоволенні позову про стягнення з ОСОБА_3 на їх користь по 50000 доларів США основної заборгованості та 8 675,34 доларів США відсотків річних, ухвалити нове рішення в цій частині про задоволення позову.
Представник ОСОБА_3 заперечував проти доводів та вимог апеляційних скарг, просив залишити їх без задоволення, оскаржуване рішення Господарського суду Одеської області від 13.03.2026 у справі № 522/1514/21 – без змін.
Дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права, фактичні обставини справи, оцінивши докази на їх підтвердження в межах доводів апеляційної скарги, надавши правову кваліфікацію відносинам сторін і виходячи з фактів, встановлених у процесі перегляду справи, правових норм, які підлягають застосуванню, та матеріалів справи, судова колегія зазначає наступне.
Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (ч. 1 ст. 269 ГПК України).
Враховуючи приписи вищевказаної норми, колегія суддів у даному випадку переглядає рішення Господарського суду Одеської області від 13.03.2026 у справі № 522/1514/21 лише в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про стягнення з ОСОБА_3 на їх користь по 50 000 доларів США основної заборгованості та 8 675,34 доларів США відсотків річних.
Як вбачається з матеріалів цієї справи, 27.12.2019 між Учасниками ( ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ) та Кредиторами ( ОСОБА_2 та ОСОБА_1 ) ТОВ «Журнал «Судноплавство» укладено Корпоративний договір ТОВ «Журнал «Судноплавство».
В преамбулі договору зазначено, зокрема, що сторони дійшли згоди про укладення цього договору «враховуючи попередні домовленості, досягнуті між сторонами цього договору, з метою врегулювання правовідносин з фінансування та управління Товариством».
Пунктами 2.1.1., 2.1.2., 2.1.3. Корпоративного договору було передбачено, що:
«Для забезпечення діяльності Товариства Кредитори на поворотній основі щомісячно протягом строку дії договору надають ОСОБА_4 грошові кошти у розмірі 4 200 000 грн (п. 2.1.1).
На безповоротній основі Кредитори надають ОСОБА_3 грошові кошти у розмірі 100 000 доларів США (п. 2.1.2.).
Загальна сума грошових зобов`язань Кредиторів складає 4 200 000 грн на 100 000 доларів США» (п. 2.1.3.).
Пунктом 2.3.1 Корпоративного договору встановлено, що « ОСОБА_3 підтверджує, що 21.11.2019, показуючи свій намір щодо укладання в майбутньому даного Договору, отримав від Кредитора 1 та Кредитора 2 в рівних частинах від кожного, 50 000 доларів США в рамках домовленостей, визначених в п. 2.1.2 цього Договору».
Пунктом 2.3.2. Корпоративного договору визначено, що « ОСОБА_3 підтверджує, що 26.12.2019, показуючи свій намір щодо укладання в майбутньому даного Договору, отримав від Кредитора 1 та Кредитора 2 в рівних частинах від кожного другу частину суми, визначеної в п. 2.1.2 цього Договору 50 000 доларів США в рамках домовленостей, чим підтверджує повне виконання обов`язків Кредитора 1 та Кредитора 2 в частині п. 2.1.2 цього Договору».
Предметом позову у даній справі (в оскаржуваній частині) є вимоги Кредиторів ТОВ «Журнал «Судноплавство» ( ОСОБА_2 та ОСОБА_1 ) стягнути з Учасника ТОВ «Журнал «Судноплавство» ( ОСОБА_3 ) на їх користь по 50 000 доларів США основної заборгованості та 8 675,34 доларів США відсотків річних.
В якості підстав для задоволення позову ОСОБА_2 та ОСОБА_1 посилаються на те, що пункт 2.1.2. Корпоративного договору слід кваліфікувати як договір дарування, який всупереч приписам ч. 5 ст. 719 ЦК України укладено у простій письмовій формі, без нотаріального посвідчення, а відтак, в цій частині він є нікчемним, а все отримане за цим договором - підлягає поверненню в порядку 1212 ЦК України.
Як вже зазначалось, відмовляючи у задоволенні позову в цій частині, місцевий господарський суд виходив з недоведеності позивача факту передачі ОСОБА_3 загалом 100000 доларів США. Зокрема, суд зазначив, що матеріали справи не містять будь-яких інших доказів отримання відповідачем цих коштів, окрім тексту самого договору.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову в цій частині, проте з інших підстав.
Щодо передачі грошових коштів.
Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦК України (тут і далі в редакції, станом на момент укладення Корпоративного договору) цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також з дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.
Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини (п. 1. ч. 2 ст. 11 ЦК України).
Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Частиною 1 ст. 627 ЦК України деталізовано принцип свободи договору. Зазначено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору (ст. 628 ЦК України).
Колегія суддів зазначає, що будь-які особи мають право вибору: використати існуючі диспозитивні норми законодавства для регламентації своїх відносин або встановити для себе правила поведінки на власний розсуд. 
Цивільний договір, як домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, виявляє автономію волі учасників щодо врегулювання їхніх відносин згідно з розсудом і у межах, встановлених законом, тобто є актом встановлення обов`язкових правил для сторін, індивідуальним регулятором їхньої поведінки.
Крім того, відповідно до ч. 3 ст. 631 ЦК України сторони можуть встановити, що умови договору застосовуються до відносин між ними, які виникли до його укладення.
Згідно з ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08.09.2020 у справі № 916/667/18 (провадження № 12-145гс19) звернула увагу на те, що під розпискою на практиці, як правило, розуміється письмовий документ, який містить відомості про певні обставини, наприклад про отримання однією особою від іншої грошей, іншого майна тощо.
Розписка у такому значенні є письмовим доказом згідно із ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 73 ГПК України.
Так, відповідно до ч. 1 ст. 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. 
Водночас законом не встановлено, що факт отримання грошових коштів має бути підтверджений певними засобами доказування. Тому кожна зі сторін може доводити таку обставину або спростовувати її будь-якими доказами. Зокрема, таким доказом може бути положення договору про одержання однією стороною від іншої грошових коштів. 
Натомість заінтересована сторона може спростовувати цю обставину іншими доказами, які, наприклад, свідчать про підписання договору або розписки, якщо вона втілена в окремому документі, під впливом помилки, обману, насильства тощо. 
Відповідно до частин 1, 3 ст. 86 ГПК України суд має оцінити докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів; суд надає оцінку як зібраним у справі доказам у цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Велика Палата Верховного Суду у вищевказаній справі також звернула увагу, що включення в договір положення про одержання однією стороною від іншої грошових коштів, у тому числі до підписання договору, є звичайною діловою практикою, зокрема при укладенні договорів фізичними особами, і така практика не суперечила закону.
Враховуючи вищевикладене, зважаючи також на презумпцію правомірності правочину, визначену приписами ст. 204 ЦК України, колегія суддів доходить висновку, що пункти 2.3.1. та 2.3.2. Корпоративного договору фактично є розпискою, адже вони місять відомості про фактичне отримання ОСОБА_3 від ОСОБА_2 та ОСОБА_1 (до підписання договору) грошових коштів, в рамках домовленостей, визначених в п. 2.1.2 цього Договору.
За таких обставин, колегія суддів вважає помилковим висновок суду першої інстанції про відсутність в матеріалах цієї справи доказів передачі ОСОБА_3 грошових коштів від позивачів (загалом 100000 доларів США). 
Щодо дарування.
Як вже зазначалося вище, позивачі стверджують, що пункт 2.1.2. Корпоративного договору слід кваліфікувати як дарування, який всупереч приписам ч. 5 ст. 719 ЦК України не був нотаріально посвідченим, а відтак, в цій частині договір є нікчемним, а все отримане за цим договором - підлягає поверненню в порядку 1212 ЦК України.
Колегія суддів відхиляє такі доводи позивачів з огляду на наступне.
Відповідно до ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.
Дарунком можуть бути гроші (ч. 1 ст. 718 ЦК України). При цьому, договір дарування валютних цінностей фізичних осіб між собою на суму, яка перевищує п`ятдесятикратний розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню (ч. 5 ст. 719 ЦК України).
Колегія суддів зазначає, що обов`язковою умовою договору дарування є безоплатність (відсутність будь-яких зустрічних вимог майнового або немайнового характеру до обдаровуваної особи). 
Тобто правовою метою договору є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди, дарування має бути безумовним, таким, що позбавлене економічного сенсу.
Натомість, як вбачається з матеріалів цієї справи, передача позивачами грошових коштів (загалом 100000 доларів США) ОСОБА_3 не було безумовним.
Вказані кошти передавалися не для особистих (власних) потреб ОСОБА_3 , а на розвиток ТОВ «Журнал «Судноплавство», про що неодноразово зазначали самі позивачі.
Передача вказаних коштів мала мету – фінансування цього підприємства для забезпечення його діяльності, про що прямо свідчить сам Корпоративний договір, зокрема, його преамбула та розділ 2.
При цьому, в пунктах 7.2.1., 7.2.2. Корпоративного договору «Кредитори» взагалі одночасно іменуються сторонами як «Інвестори». 
Враховуючи вищевикладене у сукупності, оцінюючи відповідність волі сторін та укладеного договору фактичним правовідносинам, колегія суддів зазначає, що передача позивачами грошових коштів (загалом 100000 доларів США) ОСОБА_3 не було даруванням. Розвиток підприємства фактично і було «винагородою» позивачів.
І в цьому контексті колегія звертає увагу на таке.
Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність.
Добросовісність - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. 
Тлумачення як ст. 3 ЦК України загалом, так і п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії.
Доктрина «venire contra factum proprium» (заборони суперечливої поведінки) ґрунтується ще на римській максимі - «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). 
В основі цієї доктрини знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них.
Наприклад, у статті I.-1:103 Принципів, визначень і модельних правил європейського приватного права вказується, що поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них.
Таким чином, дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони договору чи відповідного правовідношення.
Подібний правовий висновок викладено в постановах Верховного Суду від 01.07.2020 у справі № 686/9834/17-ц, від 28.10.2020 у справі № 372/4029/18, від 09.06.2021 у справі № 948/393/20.
Враховуючи вищевикладене у сукупності, колегія суддів вбачає наявність суперечливої поведінки позивачів у здійсненні ними шляхом вільного волевиявлення спочатку добровільного фінансування ТОВ «Журнал «Судноплавство» (для забезпечення діяльності цього підприємства), а потім вимаганні у судовому порядку повернення сплачених коштів як безпідставно набутих.
Інші доводи учасників справи колегія суддів не бере до уваги, оскільки вони жодним чином не спростовують висновків суду та з урахуванням всіх обставин даної справи, встановлених судом, не впливають на правильність вирішення спору по суті.
Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення.
Відповідно до ч. 1 ст. 277 ГПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини (ч. 4 ст. 277 ГПК України).
Отже, суд першої інстанції дійшов в цілому правильного висновку про відмову в задоволенні позову, однак, враховуючи викладене вище правове обґрунтування щодо відмови у позові, оскаржуване рішення Господарського суду Одеської області від 13.03.2025 у справі № 522/1514/21 підлягає зміні шляхом викладення його мотивувальної частини в редакції цієї постанови, із залишенням без змін резолютивної частини рішення суду.
Відповідно до ст. 129 ГПК України витрати по сплаті судового збору за апеляційний перегляд судового рішення покладаються на скаржників.
Керуючись статтями 129, 269, 270, 275, 277, 281 - 284 ГПК України, суд
ПОСТАНОВИВ
Апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 залишити без задоволення.
Рішення Господарського суду Одеської області від 13.03.2025 у справі № 522/1514/21 змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови. 
В іншій частині рішення суду залишити без змін. 
Постанова, відповідно до вимог ст. 284 ГПК України, набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку у строк, який обчислюється відповідно до ст. 288 ГПК України.
Повна постанова складена 29.07.2026 (у зв`язку з перебуванням головуючого судді Богацької Н.С. у відпустці 27.07.2026 та 28.07.2026, відповідно до наказів в.о. голови суду від 27.07.2026 №203-в та від 28.07.2026 № 205-в).

Головуючий суддя Н.С. Богацька

судді Я.Ф. Савицький 

Н.М. Принцевська