ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА

справа № 753/26505/25
провадження № 2-др/753/151/26

ДОДАТКОВЕ РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 липня 2026 року Дарницький районний суд міста Києва під головуванням судді Осіпенко Л.М.
за участю: 
секретаря судового засідання - Петрової Т.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Дарницького районного суду міста Києва заяву представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Батрина Максима Віталійовича про ухвалення додаткового рішення
у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Комунального некомерційного підприємства "Київська міська клінічна лікарня № 1" виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) про зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

08.06.2026 року Дарницький районний суд м. Києва розглянув по суті цивільну справу № 753/26505/25 за позовом ОСОБА_1 до КНП "Київська міська клінічна лікарня № 1" ВО КМР (КМДА) про зобов`язання вчинити певні дії, за результатом чого ухвалив рішення про часткове задоволення позову.
В мотивувальній частині рішення було зазначено, що при вирішенні справи суд не вирішує питання про розподіл судових витрат, яке буде вирішено в окремому судовому засіданні з ухвалення додаткового рішення відповідно до вимог ст. 270 ЦПК України.
12.06.2026 року через підсистему ЄСІТС «Електронний суд» представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Батрин М.В. звернувся до суду із заявою про ухвалення додаткового рішення в частині судових витрат.
В обґрунтування посилається на те, що у позовній заяві було вказано, що позивач очікує понести витрати на професійну правничу допомогу у фіксованому розмірі 40 000,00 грн., на підтвердження чого надає письмові докази.
23.07.2026 року представник відповідача КНП "Київська міська клінічна лікарня № 1" ВО КМР (КМДА) - Кашпур В.М. звернувся до суду із запереченнями на заяву про ухвалення додаткового рішення.
23.07.2026 року представник відповідача КНП «Київська міська клінічна лікарня № 1» ВО КМР (КМДА) - Кашпур В.М. подав до суду заперечення на заяву про ухвалення додаткового рішення.
В обґрунтування заперечень зазначив, що заявлені позивачем до стягнення витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 40 000,00 грн є необґрунтованими, явно завищеними, неспівмірними зі складністю справи та обсягом фактично наданих адвокатом послуг, у зв`язку з чим підлягають істотному зменшенню.
Зазначив, що дана справа належить до категорії незначної складності та розглядалася за правилами спрощеного позовного провадження. Предметом спору було зобов`язання надати відповіді на запити позивача, а її розгляд не вимагав дослідження значного обсягу доказів, призначення експертиз чи вчинення інших складних процесуальних дій.
На думку представника відповідача, фактичний обсяг наданої адвокатом Батриним М.В. правничої допомоги обмежився підготовкою та поданням позовної заяви через підсистему «Електронний суд». При цьому адвокат не подавав відповіді на відзив, клопотань про витребування доказів чи інших процесуальних документів, не брав участі у судових засіданнях та не здійснював інших процесуальних дій під час розгляду справи судом першої інстанції.
За таких обставин, на думку представника відповідача, стягнення 40 000,00 грн. лише за підготовку позовної заяви у справі, яка розглядалася в порядку спрощеного позовного провадження, не відповідає критеріям розумності, співмірності та справедливості і створить надмірний фінансовий тягар для комунального закладу охорони здоров`я.
Крім того, представник відповідача зазначив, що позовні вимоги були задоволені лише частково, а тому навіть у разі визнання заявлених витрат обґрунтованими їх розмір підлягає додатковому пропорційному зменшенню відповідно до частини задоволених позовних вимог.
Ухвалою Дарницького районного суду міста Києва від 20.07.2026 року заяву про ухвалення додаткового рішення призначено до розгляду.
У судовому засіданні сторони та їх представники присутніми не були, представники звернулись до суду з клопотаннями, в яких просили здійснювати розгляд справи без їх участі та без участі сторін.
Неприбуття у судове засідання осіб, які були належним чином повідомлені про дату, час та місце судового засідання, не перешкоджає розгляду заяви, відповідно до вимог ч. 4 ст. 270 ЦПК України.
Дослідивши матеріали справи, заяви та клопотання сторін, суд дійшов до такого висновку. 
Відповідно до п. 12 ч. 3 ст. 2 ЦПК України відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення, є однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства.
Згідно із п. 1, 2 ч. 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи, до яких, зокрема, належать витрати на професійну правничу допомогу.
Щодо розподілу судового збору, суд зазначає таке.
У зв`язку зі зверненням позивача до суду, він сплатив судовий збір у розмірі 1 211,20 грн., що підтверджується платіжною інструкцією (а.с. 9).
Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Якщо вимогу пропорційності розподілу судових витрат при частковому задоволенні позову точно визначити неможливо (наприклад, при частковому задоволенні позову немайнового характеру), то судові витрати розподіляються між сторонами порівну (пункт 36 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах»).
Аналогічний висновок міститься у постанові Верховного Суду від 30 вересня 2020 року у справі № 641/1355/18, у якій зазначено, що за змістом наведених положень процесуального закону, якщо вимогу пропорційності розподілу судових витрат при частковому задоволенні позову точно визначити неможливо (наприклад, при частковому задоволенні позову немайнового характеру), то судові витрати розподіляються між сторонами порівну.
Таким чином, оскільки судом частково задоволено немайнову вимогу позивача про зобов`язання відповідача вчинити певні дії, суд дійшов до висновку, що витрати зі сплати судового збору розподіляються між сторонами порівну.
З огляду на викладене, з відповідача КНП "Київська міська клінічна лікарня № 1" ВО КМР (КМДА) на користь ОСОБА_1 слід стягнути 605,60 грн. судового збору (з розрахунку: 1 211,20 : 2 = 605,60).
Щодо розподілу витрат на професійну правничу допомогу, суд зазначає таке.
Відповідно до п. 3 ч. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Згідно ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
Згідно ч. 2 ст. 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд, відповідно до ч. 3 ст. 141 ЦПК України, враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.
Якщо сума судових витрат, заявлена до відшкодування, істотно перевищує суму, заявлену в попередньому (орієнтовному) розрахунку, суд може відмовити стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні судових витрат в частині такого перевищення, крім випадків, якщо сторона доведе, що не могла передбачити такі витрати на час подання попереднього (орієнтовного) розрахунку.
Відповідно до ч.ч. 3,4 ст. 137 ЦПК України, для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.
Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 року у справі №826/1216/16 (провадження №11-562ас18) зазначено, що «склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правничу допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат».
Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, зазначено у рішеннях від 26.02.2015 у справі «Баришевський проти України», від 10.12.2009 у справі «Гімайдуліна і інших проти України», від 12.10.2006 у справі «Двойних проти України», від 30.03.2004 у справі «Меріт проти України» заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.
При цьому, суд зазначає, що витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено.
Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Об`єднаної палати Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19, додатковій постанові Верховного Суду від 28 травня 2021 року у справі № 727/463/19, постановах Верховного Суду від 02 грудня 2020 року у справі № 317/1209/19, від 03 лютого 2021 року у справі № 554/2586/16-ц та від 17 лютого 2021 року у справі № 753/1203/18.
Так, в питанні зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу варто враховувати висновки Об`єднаної Палати Верховного Суду у справі № 922/445/19, в якому, серед іншого наголошено, що зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, які підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони щодо неспівмірності заявлених іншою стороною витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт; суд з огляду на принципи диспозитивності та змагальності не може вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи. Подібні висновки можна також зустріти в ряді постанов Верховного Суду, зокрема, у справі № 922/3436/20, у справі № 910/7586/19, у справі № 910/16803/19. 
Таким чином, суд при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу перевіряє чи подавалось від іншої сторони клопотання про зменшення витрат і наскільки таке клопотання є обґрунтованим відносно критерію неспівмірності заявленого розміру витрат.
У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Наведений підхід до вирішення питання щодо відшкодування витрат на правничу допомогу є сталим та неодноразово викладався у постановах Верховного Суду, зокрема від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 (провадження № 11-562ас18), від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19), від 07 липня 2021 року у справі № 910/12876/19 (провадження № 12-94гс20), від 14 листопада 2018 року у справі № 753/15687/15-ц, від 26 вересня 2018 року у справі № 753/15683/15, від 18 червня 2019 року у справі № 910/3929/18.
Для суду не є обов`язковими зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом, зокрема у випадку укладення ними договору, що передбачає сплату адвокату певного гонорару, в контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи це питання, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність (пункт 5.44 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18 (провадження № 12-171гс19)).
За висновком, викладеним у пункті 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19), при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.
Аналіз зазначеної постанови свідчить про те, що вирішуючи питання про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, суд має пересвідчитись що заявлені витрати є співмірними зі складністю справи, а наданий адвокатом обсяг послуг і витрачений час на надання таких послуг відповідають критерію реальності таких витрат. Також суд має врахувати розумність розміру витрат на професійну правничу допомогу та чи не буде їх стягнення становити надмірний тягар для іншої сторони.
Згідно з висновком Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду, зробленим у постанові від 06.03.2019 у справі № 922/1163/18, адвокатський гонорар може існувати в двох формах - фіксований розмір та погодинна оплата. Вказані форми відрізняються порядком обчислення - при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки, підставою для виплату гонорару, який зазначено як погодинну оплату, є кількість годин помножена на вартість такої години того чи іншого адвоката в залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв.
Тобто, визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити з встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність".
У позовній заяві, на виконання вимог п. 9 ч. 3 ст. 175 ЦПК України, позивачем ОСОБА_1 зазначено, що він очікує понести витрати у зв`язку із розглядом справи, що складаються зокрема з витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 40 000,00 грн. (а.с. 3). 
На підтвердження витрат, які поніс позивач на професійну правничу допомогу, до суду надано: договір № 24/11/2025-4 від 24.11.2025 року про надання правової допомоги та акт приймання-передачі правової допомоги від 09.06.2026 року. 
Як вбачається з п. 4.1 Договору, гонорар адвоката є фіксованим та погоджений сторонами в розмірі 40 000,00 грн.
З огляду на викладене, суд вважає доведеними витрати позивача, пов`язані з розглядом справи належними та допустимими доказами у розмірі 40 000,00 грн.
На підтвердження витрат, які поніс відповідач на професійну правничу допомогу, доказів суду не надано.
Оцінюючи заявлені позивачем витрати на професійну правничу допомогу, суд виходить із критеріїв їх реальності, необхідності, розумності та співмірності, передбачених статтями 137, 141 ЦПК України.
Суд погоджується з доводами представника відповідача про те, що заявлена до стягнення сума витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 40 000,00 грн. є неспівмірною зі складністю цієї справи, обсягом фактично виконаної адвокатом роботи та часом, необхідним для її виконання.
Як убачається з пункту 1 Акта приймання-передачі правової допомоги від 09.06.2026 року, зазначена сума гонорару сплачена позивачем виключно за підготовку та подання позовної заяви до суду.
При цьому матеріали справи не містять доказів вчинення представником позивача інших процесуальних дій, зокрема підготовки та подання інших заяв по суті спору, клопотань чи заяв, участі у судових засіданнях, в тому числі в режимі відеоконференції, або здійснення інших дій, які б свідчили про значний обсяг наданої правничої допомоги.
Так, у судовому засіданні, яке було призначене на 28.05.2026 року о 15:00 позивач брав участь особисто, не користуючись при цьому професійною правничою допомогою.
Крім того, суд враховує, що справа розглядалася за правилами спрощеного позовного провадження, а фактичний обсяг процесуальних дій, вчинених представником позивача під час її розгляду, був незначним. 
Враховуючи характер спірних правовідносин, обсяг наданих адвокатом послуг, кількість і складність виконаних процесуальних дій, а також принципи розумності, співмірності та справедливості, суд дійшов висновку, що заявлений до стягнення розмір витрат на професійну правничу допомогу у сумі 40 000,00 грн. є надмірним та не відповідає критеріям, визначеним статтями 137, 141 ЦПК України.
З урахуванням вищевикладеного, враховуючи усталену практику Верховного Суду, а також те, що сума витрат не повинна становити надмірний фінансовий тягар для відповідача, суд дійшов висновку про стягнення з відповідача КНП "Київська міська клінічна лікарня № 1" ВО КМР (КМДА) на користь ОСОБА_1 витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 3 000,00 грн., що на думку суду, буде необхідним і достатнім в даному конкретному випадку.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 137, 141, 270 ЦПК України, -

ВИРІШИВ:

Заяву представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Батрина Максима Віталійовича про ухвалення додаткового рішення - задовольнити.
Ухвалити додаткове рішення у справі, яким стягнути з Комунального некомерційного підприємства "Київська міська клінічна лікарня № 1" виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) на користь ОСОБА_1 судові витрати, пов`язані з розглядом справи, а саме судовий збір у розмірі 605,60 грн. та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 3 000,00 грн., а всього у розмірі 3 605 (три тисячі шістсот п`ять) гривень 60 копійок.
Додаткове рішення суду набирає законної сили через тридцять днів з моменту його підписання.
Додаткове рішення суду може бути оскаржене до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з моменту його підписання.
Учасник справи, якому копію додаткового рішення суду не було вручено в день його підписання, має право на поновлення строку для апеляційного оскарження, якщо скаргу подано протягом тридцяти днів з моменту отримання його копії.
У разі апеляційного оскарження, додаткове рішення суду набирає законної сили з моменту прийняття апеляційним судом судового рішення про відмову у відкритті апеляційного провадження, повернення апеляційної скарги, закриття апеляційного провадження, залишення апеляційної скарги без розгляду або без задоволення.
Відомості про учасників справи:
Позивач:  ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 .
Відповідач: Комунальне некомерційне підприємство «Київська міська клінічна лікарня №1» виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), код ЄДРПОУ 01981738, адреса місцезнаходження: 02091, м. Київ, вул. Харківське шосе, буд. 121.

Суддя:           Л.М. Осіпенко