ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
12 серпня 2026 року
м. Київ
Справа № 182/4677/24
Провадження № 61-6373св26

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
судді-доповідача - Ситнік О. М.,
суддів: Ігнатенка В. М., Карпенко С. О., Мартєва С. Ю., Фаловської І. М.,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 03 жовтня 2025 року в складі судді Рунчевої О. В. та постанову Дніпровського апеляційного суду від 07 квітня 2026 року в складі колегії суддів Петешенкової М. Ю., Городничої В. С., Красвітної Т. П.,
у справі за позовом ОСОБА_1 в інтересах малолітнього сина ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Служба у справах дітей Дрогобицької міської ради Львівської області, орган опіки та піклування Виконавчого комітету Червногригорівської селищної ради Нікопольського району Дніпропетровської області, про позбавлення батьківських прав та
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог 
У серпні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, у якому зазначив, що з 2015 року він перебував у фактичних шлюбних відносинах з ОСОБА_3 . ІНФОРМАЦІЯ_1 в них народився син ОСОБА_2 , який після народження проживає разом з ним та перебуває на його утриманні.
Відповідачка проживає окремо від дитини, своїх батьківських обов`язків не виконує, про стан здоров`я, фізичний, духовний та моральний розвиток дитини не піклується, участі в її вихованні не бере, всі питання щодо виховання та забезпечення дитини батько вирішує самостійно, без участі та підтримки матері, яка фактично ухиляється від виконання батьківських обов`язків щодо своєї дитини.
Просив позбавити ОСОБА_3 батьківських прав щодо малолітнього сина - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
03 жовтня 2025 року рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області в задоволенні позову відмовлено.
07 квітня 2026 року постановою Дніпровського апеляційного суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення. Рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 03 жовтня 2025 року залишено без змін.
Судові рішення мотивовані тим, що належних та допустимих доказів винної поведінки та ухилення відповідачки від виконання батьківських обов`язків судом не встановлено і позивачем не доведено, а особисті непорозуміння між батьками не можуть бути підставою для позбавлення батьківських прав. 
Короткий зміст вимог касаційної скарги
У травні 2026 року  ОСОБА_1 засобами поштового зв`язкуподав до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просить рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 03 жовтня 2025 року, постанову Дніпровського апеляційного суду від 07 квітня 2026 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Касаційна скарга мотивована тим, що суди першої та апеляційної інстанцій не врахували правові висновки, викладені в постановах Верховного Суду:
- від 29 липня 2021 року в справі № 686/16892/20, від 03 серпня 2022 року в справі № 306/7/20, від 07 грудня 2022 року в справі № 562/2695/20, від 11 січня 2023 року в справі № 461/7447/17, від 06 вересня 2023 року в справі № 545/560/21, від 19 лютого 2025 року в справі № 147/277/24, про те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який слід розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків;
- від 23 січня 2020 року в справі № 755/3644/19, від 23 червня 2021 року в справі № 953/17837/19, про те, що ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язкам.
Вважає, що суди залишили поза увагою те, що мати ОСОБА_3 добровільно не приймає участі в житті свого сина, не спілкується з дитиною, не виявляє інтересу до неї та її внутрішнього світу, не сприяє створенню умов для отримання дитиною освіти. І це триває впродовж дев`яти років. Тривала розлука між матір`ю і сином є наслідком відсутності психоемоційних зав`язків між ними. Відповідачка неодноразово та послідовно заявляла про те, що не бажає займатись вихованням та утриманням дитини, оскільки хоче приділяти увагу лише власним інтересам, до яких син не входить. Із ставлення відповідачки до сина слідує, що позбавлення її батьківських прав відповідає інтересам дитини, оскільки мати не має наміру приймати участі у її вихованні і змінити ставлення ОСОБА_3 до сина неможливо, з чого вбачається винна поведінка матері.
ОСОБА_3 у 2023 році покинула територію України та виїхала до Німеччини. Взяти з собою сина категорично відмовилась. У разі мобілізації позивача дитина залишиться без єдиної особи, хто цілком і повністю міг би піклуватися про малолітню дитину та займатися її утриманням.
Про доцільність позбавлення ОСОБА_3 батьківських прав щодо малолітнього сина виснувала і Служба справах дітей виконкому Дрогобицької міської ради Львівської області, проте цей висновок суди необґрунтовано відхилили.
Справу апеляційним судом було розглянуто за відсутності позивача, без заслуховування думки малолітнього ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , про що було подано відповідне клопотання, що позбавило їх права на справедливий суд, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція), а також порушило вимоги статті 14 Закону України від 26 квітня 2001 року № 2402-III «Про охорону дитинства» (далі - Закон № 2402-III).
Доводи інших учасників справи
Відзиву на касаційну скаргу не надходило.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Із 2015 року ОСОБА_1 та ОСОБА_3 перебували у фактичних шлюбних відносинах без реєстрації шлюбу.
ІНФОРМАЦІЯ_1 у ОСОБА_1 та ОСОБА_3 народився син ОСОБА_2 , який проживає з батьком ОСОБА_1 .
Відповідно до довідки від 25 серпня 2023 року № 34, виданої Комунальним екологічним закладом дошкільної освіти №36 «Сонечко» Нікопольської міської ради Дніпропетровської області, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , відвідував дошкільний заклад освіти з 10 жовтня 2019 року до 31 серпня 2022 року, у вихованні хлопчика участь брав батько - ОСОБА_1 .
Після повномасштабного вторгнення військ рф на територію України ОСОБА_1 разом з сином ОСОБА_2 переїхали до м. Дрогобича Львівської обл., де оформили статус внутрішньо переміщених осіб та мешкають в орендованій квартирі АДРЕСА_1 . Помешкання облаштоване усім необхідним для проживання та нормального розвитку дитини, яка має окрему кімнату, квартира забезпечена електро-, газо-, водопостачанням, що підтверджується відповідним актом обстеження умов проживання.
Згідно з висновками лікаря-спеціаліста від 31 серпня 2023 року № 247 та від 08 травня 2024 року № 6 ОСОБА_1 регулярно цікавиться життям та здоров`ям сина, тоді як мати дитини жодного разу на медичний огляд його не приводила.
Відповідно до характеристики від 17 травня 2024 року № 01-32/252, наданої директором ліцею №1 ім. Івана Франка м. Дрогобича Львівської обл., ОСОБА_2 показав себе як старанний, дисциплінований, працелюбний учень, дотримується режиму, адекватно реагує на похвалу чи зауваження. Учасником батьківської спільноти є батько учня, він регулярно відвідує батьківські збори, цікавиться навчанням та поведінкою сина. З матір`ю дитини класний керівник та вчителі жодного разу не спілкувались.
03 жовтня 2025 року під час розгляду справи судом першої інстанції в присутності психолога ОСОБА_4 був допитаний малолітній ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який пояснив, що не заперечує проти позбавлення його матері батьківських прав. Повідомив суду, що в телефонній розмові мати сказала, що не хоче з ним жити і спілкуватись, що він їй не потрібний, і щоб він йшов в дитячий будинок. Мати не бере слухавку, коли він їй телефонує. До війни вони також проживали окремо, з двох років мати його віддала на виховання бабі по батьковій лінії. Дитина зазначила, що хоче проживати з батьком, і що батько не перешкоджає йому в спілкуванні з матір`ю.
Водночас психолог ОСОБА_4 зауважила, що вона вбачає, що існує психологічний вплив батька на дитину.
Згідно з висновком органу опіки та піклування Виконавчого комітету Дрогобицької міської ради Львівської області від 17 грудня 2024 року № 3-19/716 визнано доцільним позбавити ОСОБА_3 батьківських прав щодо сина ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Враховано, що в своїх письмових поясненнях ОСОБА_3 повідомила, що дитина проживає разом з батьком з 2018 року. Участі у вихованні сина мати не бере, матеріальної допомоги на утримання дитини не надає, повідомляє, що займатись вихованням сина вона не має наміру, оскільки дитина тривалий час її не бачила, можливо син вже її забув. 05 вересня 2023 року ОСОБА_3 , виїжджаючи за кордон на постійне місце проживання, надала згоду на самостійне виховання сина його батьком ОСОБА_1 , яка засвідчена приватним нотаріусом Нікопольського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Балабекяном А. Е. (а. с. 47, 48).
13 листопада 2024 року Служба в справах дітей Червоногригорівської селищної ради Нікопольського району Дніпропетровської області повідомила суд, що не має можливості надати висновок про доцільність або недоцільність позбавлення ОСОБА_3 батьківських прав, оскільки остання не проживає на території їх селищної громади.09 жовтня 2024 року було здійснено комісійний виїзд спеціалістів служби у справах дітей, фахівця центру соціальних служб та поліцейським офіцером громади за адресою, де зареєстрована ОСОБА_3 та її син ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Зі свідчень сусідів стало відомо про те, що ОСОБА_3 звільнилася з роботи та виїхала за межі України у зв`язку із постійними обстрілами території Червоногригорівської територіальної громади (а. с. 32).
У судовому засіданні 05 червня 2025 року представник Червоногригорівської селищної ради Нікопольського району Дніпропетровської області повідомив суду, що, зі слів сусідів, позивач відібрав у ОСОБА_3  дитину, агресивно спілкувався з відповідачкою, проте до дитини ставиться добре. ОСОБА_3 є сиротою (а. с. 76, 77).
Позиція Верховного Суду
Касаційне провадження в справі відкрито з підстави, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу (далі - ЦПК) України.
Згідно з пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України підставою касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.
Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише у межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду вивчив матеріали справи, перевірив доводи касаційної скарги та виснував, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Щодо порушення апеляційним судом норм цивільного процесуального права
Основними засадами (принципами) цивільного судочинства є, зокрема, гласність і відкритість судового процесу та його повне фіксування технічними засобами (пункт 3 частини третьої статті 2 ЦПК України).
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: керує ходом судового процесу; сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків (частини перша, друга та п`ята статті 12 ЦПК України).
Право на публічний розгляд, передбачене пунктом 1 статті 6 Конвенції, має на увазі право на «усне слухання». Право на публічний судовий розгляд становить фундаментальний принцип. Право на публічний розгляд було б позбавлене смислу, якщо сторона в справі не була повідомлена про слухання таким чином, щоб мати можливість приймати участь в ньому, якщо вона вирішила здійснити своє право на явку до суду, встановлене національним законом. В інтересах здійснення правосуддя сторона спору повинна бути викликана в суд таким чином, щоб знати не тільки про дату і місце проведення засідання, але й мати достатньо часу, щоб встигнути підготуватися до справи (рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 13 грудня 2011 року в справі «Трудов проти росії», заява № 43330/09, §§ 25, 27).
Особи, які беруть участь у справі, мають право, зокрема брати участь у судових засіданнях, подавати свої доводи, міркування щодо питань, які виникають під час судового розгляду, і заперечення проти клопотань, доводів і міркувань інших осіб (стаття 43 ЦПК України). 
Після проведення підготовчих дій суддя-доповідач доповідає про них колегії суддів, яка вирішує питання про проведення додаткових підготовчих дій у разі необхідності та призначення справи до розгляду. Про дату, час та місце розгляду справи повідомляються учасники справи, якщо справа відповідно до цього Кодексу розглядається з їх повідомленням (стаття 366 ЦПК України).
Розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу (частина третя статті 368 ЦПК України).
Згідно з частинами першою-третьою статтею 212 ЦПК України учасник справи, його представник має право брати участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду або у приміщенні іншого суду за умови наявності в суді відповідної технічної можливості, про яку суд зазначає в ухвалі про відкриття провадження у справі, крім випадків, коли явка цього учасника справи в судове засідання визнана судом обов`язковою.
Учасник справи, його представник подає заяву про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду або у приміщенні іншого суду не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання. Копія заяви в той самий строк надсилається іншим учасникам справи. У заяві про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції у приміщенні іншого суду в обов`язковому порядку зазначається суд, в якому необхідно забезпечити її проведення.
Суддя (суддя-доповідач) розглядає заяву учасника справи, його представника про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду або у приміщенні іншого суду без повідомлення учасників справи. За результатами розгляду заяви постановляється ухвала. В ухвалі про участь учасника справи, його представника у судовому засіданні в режимі відеоконференції у приміщенні іншого суду зазначається суд, який має забезпечити її проведення. Копія такої ухвали негайно, але не пізніше наступного дня з дня її постановлення, надсилається учаснику справи чи його представнику відповідно та суду, який має забезпечити проведення відеоконференції.
Верховний Суд у постановах від 09 серпня 2023 року в справі № 161/10117/21, від 18 березня 2026 року в справі № 569/11978/24 вказував, що під час призначення усного слухання справи суд зобов`язаний забезпечити право учасників справи брати участь в судових засіданнях, що є елементом гласності і відкритості судового процесу як однією із основних засад судочинства. Складовою забезпечення цього права є участь учасника справи у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду. Участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду є правом учасників справи, у задоволенні відповідної заяви учасника справи суд може відмовити лише за відсутності у суді відповідної технічної можливості, таке право учасника справи є безумовним, у тому числі з використанням власних технічних засобів.
Заява учасника справи, його представника про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції може подаватися як окремо, так і міститися у відзиві на апеляційну скаргу(див. постанову Верховного Суду від 14 січня 2026 року в справі № 243/4506/24).
У касаційній скарзі позивач послався, зокрема, на те, що в порушення норм цивільного процесуального праваапеляційний суд не забезпечив йому можливість брати участь у судовому засіданні в цій справі, що є порушенням права на доступ до правосуддя та статті 6 Конвенції.
Із матеріалів справи вбачається, що ухвалами Дніпровського апеляційного суду від 28 листопада 2025 року відкрито апеляційне провадження в справі № 182/4677/24 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 03 жовтня 2025 року, закінчено проведення підготовчих дій та призначено справу до апеляційного розгляду на 10 лютого 2026 року о 12 год. 15 хв., про що повідомлено сторони судовими-повітками повідомленнями. 
21 січня 2026 року засобами поштового зв`язку ОСОБА_1 направив до Дніпровського апеляційного суду заяву (зареєстрована в суді 26 січня 2026 року),в якій просив проводити розгляд справи в режимі відеоконференції поза межами приміщення Дніпровського апеляційного суду в приміщенні Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області, в якому будуть присутні позивач разом зі своїм малолітнім сином - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та адвокат Возняк В. Й. Повідомив, що у Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області наявна відповідна технічна можливість, що забезпечує проведення судового засідання в режимі відеоконференції. Крім того, просив апеляційний суд на підставі вимог статті 171 Сімейного кодексу (далі - СК) України вислухати в судовому засіданні думку малолітнього ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , щодо позбавлення стосовно нього батьківських прав ОСОБА_3 . Також просив у зв`язку з цим визнати обов`язковою участь під час розгляду справи органу опіки та піклування - Служби у справах дітей Виконавчого комітету Дрогобицької міської ради Львівської області в режимі відеоконференції поза межами приміщення Дніпровського апеляційного суду в приміщенні Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області (а. с. 140-141).
Апеляційний суд зазначену заяву позивача не розглянув, оскільки в матеріалах відсутня відповідна ухвала.
На а. с. 155 міститься лише супровідний лист про направлення 18 лютого 2026 року сторонам судової повістки-повідомлення про призначення розгляду справи на 07 квітня 2026 року о 12 год. 10 хв., яка отримана позивачем 25 лютого 2026 року, Службою у справах дітей Виконавчого комітету Дрогобицької міської у справі Львівської області - 24 лютого 2026 року (а. с. 156, 157).
У протоколі судового засідання від 07 квітня 2026 року зазначено, що справа розглядалася у відкритому судовому засіданні в залі суду у відсутності сторін та без фіксації судового засідання технічними засобами. Цього ж дня Дніпровський апеляційний суд ухвалив постанову по суті (а. с. 167, 168).
Водночас у касаційній скарзі позивач зазначив, що 10 лютого 2026 року о 12 год. 15 хв. він, його син, адвокат та психолог очікували в приміщенні Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області на приєднання до розгляду справи в режимі відеоконференції. Однак приєднання не відбулося та за спливом часу адвокат Возняк В. Й. у телефонному режимі довідався з цивільної канцелярії Дніпровського апеляційного суду про те, що судове засідання у справі не відбудеться через тимчасову непрацездатність головуючої судді - Петешенкової М. Ю., тому розгляд апеляційної скарги в справі відкладено на 07 квітня 2026 року. Цього ж дня позивач, його син - ОСОБА_2 , адвокат Возняк В. Й. та психолог з`явилися в приміщення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області для приєднання до розгляду справи в режимі відеоконференції, яке так і не відбулося. 
За таких обставин колегія суддів висновує, що апеляційний суд не забезпечив стороні позивача можливість взяти участь у судовому засіданні в справі, що є порушенням права на доступ до правосуддя та статті 6 Конвенції, зокрема суд не розглянув подані позивачем клопотання про розгляд справи в судовому засіданні в режимі відеоконференції та про необхідність вислухати в судовому засіданні думку малолітнього ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , щодо позбавлення матері батьківських прав стосовно нього. 
Вказані порушення апеляційного суду створили перешкоди заявнику належним чином користуватися передбаченими нормами ЦПК України процесуальними правами і призвело до порушення основних засад (принципів) цивільного судочинства.
Щодо розгляду справи по суті
Статтею 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів (частини перша та друга статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини)).
Стаття 9 Конвенція про права дитини зобов`язує держави-учасниці забезпечувати, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.
Батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Повнолітні діти зобов`язані піклуватися про своїх непрацездатних батьків. Сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою (частини друга та третя статті 51 Конституції України).
Відповідно до абзацу четвертого частини першої статті 1 Закону № 2402-III забезпечення найкращих інтересів дитини - це дії та рішення, що спрямовані на задоволення індивідуальних потреб дитини відповідно до її віку, статі, стану здоров`я, особливостей розвитку, життєвого досвіду, родинної, культурної та етнічної належності та враховують думку дитини, якщо вона досягла такого віку і рівня розвитку, що може її висловити.
Частиною першою статті 8 Закону № 2402-III передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.
Згідно з частинами першою, другою статті 12 Закону № 2402-III виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.
Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, повагу до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.
Мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини (стаття 141 СК України).
Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя (частини друга та третя статті 150 СК України).
Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом (частини перша, друга та четверта статті 155 СК України).
Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею (частина друга статті 157 СК України).
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 164 ЦК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона/він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини.
ЄСПЛ у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (параграфи 57, 58).
ЄСПЛ також зауважив, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. Під час визначення основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (пункт 100 рішення ЄСПЛ від 16 липня 2015 року в справі «Мамчур проти України», заява № 10383/09, рішення ЄСПЛ від 11 липня 2017 року в справі «М. С. проти України», заява № 2091/13).
Рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання. Попри це насамперед повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.
Судова практика в цій категорії справ є сталою і підстави для відступлення від вказаних висновків відсутні, відмінність стосується лише фактичних обставин конкретної справи й доказування.
Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками (постанова Верховного Суду від 23 жовтня 2024 року в справі № 361/2014/22, від 11 грудня 2024 року в справі № 199/5456/23 та ін.).
Верховний Суд в оцінці обставин справи керується тим, що суд на перше місце ставить якнайкращі інтереси дитини, оцінка яких включає знаходження балансу між усіма елементами, що потрібні для ухвалення рішення. Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є винятковим заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування потрібно вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України (частини перша-третя статті 12 ЦПК України).
Суть доказів, їх належність, допустимість, достовірність та достатність, оцінка їх судом та умови їх розгляду судом визначені статтями 76-80 ЦПК України.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).
Стаття 263 ЦПК України визначає суть законності та обґрунтованості судового рішення, а стаття 264 ЦПК України - питання, які вирішує суд під час ухвалення рішення.
Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього (частини перша, третя та шоста статті 367 ЦПК України).
У справі, яка переглядається, суди встановили, що ОСОБА_3 направила до Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області заяву від 08 жовтня2024 року, в якій визнала позов ОСОБА_1 про позбавлення її батьківських прав щодо сина ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , вказавши, що проти задоволення позову не заперечує (а. с. 34). 
У письмових поясненнях від 14 листопада 2024 року, наданих органу опіки та піклування Виконавчого комітету Дрогобицької міської ради Дніпропетровської міської ради, відповідачка підтвердила, що не приймає жодної участі в житті сина, який проживає з батьком, з дитиною вона не спілкується. Повідомила, що у зв`язку з обстрілами з березня 2023 року виїхала за кордон, проте забирати дитину до себе не бажає (а. с. 30, 42, 47, 48). 
13 листопада 2024 року Служба в справах дітей Червоногригорівської селищної ради Нікопольського району Дніпропетровської області повідомила суд, що не має можливості надати висновок про доцільність або недоцільність позбавлення ОСОБА_3 батьківських прав, оскільки остання не проживає на території їх селищної громади - ОСОБА_3 звільнилася з роботи та виїхала за межі України у зв`язку із постійними обстрілами території Червоногригорівської територіальної громади (а. с. 32).
Тобто підтверджено, що відповідачка наразі на території України не проживає.
На підставі пояснень відповідачки, враховуючи висновки сімейного лікаря, характеристики та довідки навчальних закладів, акт обстеження умов проживання, орган опіки та піклування Виконавчого комітету Дрогобицької міської ради Львівської області від 17 грудня 2024 року № 3-19/716 визнав доцільним позбавити ОСОБА_3 батьківських прав щодо сина ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а. с. 47, 48).
Доказів на підтвердження вчинення дій, які б свідчили про бажання відповідачки брати участь у вихованні та розвитку дитини впродовж всього його життя, відповідачка не надала. Натомість ОСОБА_3 визнала позов про позбавлення її батьківських прав, неодноразово підтвердила небажання брати участь у вихованні дитини, що свідчить про відсутність будь-якого інтересу до дитини та бажання змінити поведінку.
Колегія суддів вважає, що в справі не надано належної оцінки доводам позивача щодо поведінки відповідачки, не наведено відповідних мотивів та аргументів.
Верховний Суд у своїх постановах неодноразово наголошував, що відсутність протягом тривалого часу піклування про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя; незабезпечення необхідним харчуванням, медичним доглядом, лікуванням дитини, що надалі може негативно вплинути на її фізичний розвиток як складову частину виховання; недостатнє спілкування з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; ненадання дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; несприяння засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі є підставами для позбавлення батьків / одного з батьків батьківських прав (див. постанови від 26 січня 2022 року в справі № 203/3505/19, від 12 березня 2025 року в справі № 454/768/23).
У постанові від 26 квітня 2022 року в справі № 520/8264/19 Верховний Суд, залишаючи без змін рішення судів першої та апеляційної інстанцій про позбавлення відповідача батьківських прав, керувався тим, що батько не виконував повноцінно свої батьківські обов`язки, періодичне спілкування за допомогою телекомунікаційних систем також не є таким виконанням обов`язків.
Відповідно до частин четвертої-шостої статті 19 СК України у процесі розгляду судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним, обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.
Суд апеляційної інстанції не навів мотивів, за яких визнав висновок органу опіки та піклування про доцільність позбавлення відповідачки батьківських прав необґрунтованим, оскільки самі собою такі сумніви не можуть бути підставою для встановлення фактичної відсутності будь-яких підстав для позбавлення батьківських прав. Відповідачка не була позбавлена права надати необхідні пояснення, які б спростовували висновки уповноваженого органу, зокрема обставини, які передбачають застосування пункту 2 частини першої статті 164 СК України (див. постанову Верховного Суду від 15 травня 2019 року в справі № 661/2532/17).
Дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. Суд має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси (стаття 171 СК України).
Під час заслуховування 03 жовтня 2025 року думки дитини в суді першої інстанції малолітній ОСОБА_2 у присутності психолога пояснив: «Мені відомо чому я тут. Мою мати хочуть позбавити батьківських прав. Я хочу цього. Моя мама не хоче зі мною спілкуватися, по телефону сказала що не хоче зі мною жити і спілкуватися. В мене є мобільний номер мами, вона не бере від мене слухавку. Під час війни мати поїхала, я залишився з батьком. Мати до війни проживала окремо від нас, за іншою адресою. Мати поїхала в Німеччину, тому що за кордоном безпечніше. Спочатку ми з татом окремо поїхали в Дрогобич , а вже потів моя мати поїхала в Німеччину. Я вирішив що я буду з татом. Коли я останній раз дзвонив матері і попросив грошей щоб купити смаколик, вона по телефону сказала мені що я їй не потрібен і сказала щоб я йшов у дитбудинок. Моя бабуся не спілкується з матір`ю. Чому саме зараз, я не скажу, але ми хотіли це давно зробити» (а. с. 105).
Колегія суддів звертає увагу, що дитина разом з батьком була вимушена покинути зону сильних обстрілів і доказів про те, що матір цікавилася її подальшим життям і здоров`ям, матеріали справи не містять.
Отже, не можна вважати, що апеляційний суд повно та всебічно встановив обставини справи, надав належну оцінку доказам у справі, поведінці матері, виклав мотиви та аргументи.
У правовідносинах, які стосуються вкрай чутливої сфери та долі дитини, інтереси якої превалюють над формальним тлумаченням норм права, питання слід вирішувати в контексті кожної конкретної справи без формального та уніфікованого підходу лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, що мають значення для вирішення спору, та вивчення і дослідження усіх доказів як у сукупності, так і кожного доказу окремо.
У зв`язку з наведеним не можна вважати, що в оскаржуваній постанові апеляційного суду достатньо викладено мотиви, на яких воно базується, адже право на захист може вважатися ефективним тільки тоді, якщо зауваження сторін насправді «заслухані», тобто належним чином судом вивчені усі їх доводи (рішення ЄСПЛ у справах «Мала проти України»; «Суомінен проти Фінляндії»).
У силу положень статті 400 ЦПК України щодо меж розгляду справи касаційним судом Верховний Суд позбавлений можливості ухвалити нове рішення у цій справі, оскільки для його ухвалення необхідно встановити обставини, що не були встановлені в рішеннях судів попередніх інстанцій.
Відповідно до пункту 1 частини третьої, частини четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається заявник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 389 ЦПК України. Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.
Суду належить розглянути справу в установлені законом розумні строки з додержанням вимог матеріального і процесуального права, дослідити та належним чином оцінити подані сторонами докази, дати правову оцінку доводам і запереченням сторін та ухвалити законне і справедливе судове рішення відповідно до встановлених обставин і вимог закону.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Згідно з пунктом 5 частини першої статті 411 ЦПК України судові рішення підлягають обов`язковому скасуванню з направленням справи на новий розгляд, якщо справу розглянуто за відсутності будь-кого з учасників справи, належним чином не повідомлених про дату, час і місце судового засідання, якщо такий учасник справи обґрунтовує свою касаційну скаргу такою підставою. 
Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції (частина четверта статті 411 ЦПК України).
Згідно із частиною шостою статті 411 ЦПК України підставою для скасування судових рішень суду першої та апеляційної інстанцій і направлення справи для продовження розгляду є порушення норм матеріального чи процесуального права, що призвели до постановлення незаконної ухвали суду першої інстанції та (або) постанови суду апеляційної інстанції, що перешкоджають подальшому провадженню у справі.
У зв`язку з наведеним з метою забезпечення завдання цивільного судочинства, а саме забезпечення справедливого розгляду справи, колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, а постанова апеляційного суду - скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Щодо судових витрат
Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки справа направляється на новий розгляд, то розподіл судових витрат Верховний Суд не здійснює.
Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
УХВАЛИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Постанову Дніпровського апеляційного суду від 07 квітня 2026 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач | О. М. Ситнік
Судді: | В. М. Ігнатенко
| С. О. Карпенко
| С. Ю. Мартєв
| І. М. Фаловська