Справа № 183/4454/26
№ 2/183/5407/26

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 липня 2026 року м. Самар

Самарівський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі головуючого судді Парфьонова Д. О., за участю: секретаря судового засідання Моісєєва К. А., представника позивача ОСОБА_1 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Самарівського міськрайонного суду Дніпропетровської області, у порядку загального позовного провадження, цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Сіверськодонецької міської військової адміністрації Сіверськодонецького району Луганської області про:
-визнання за ОСОБА_2 права власності на квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 49 кв. м, житловою площею 27,3 кв. м, згідно з реєстраційним посвідченням від 22 лютого 1994 року,
В С Т А Н О В И В:
ОСОБА_2 (надалі – позивач) через представника – адвоката Масловську С. А., звернувся до суду з цим позовом у порядку підсудності, визначеної розпорядженням Голови Верховного Суду від 06 березня 2022 року № 1/0/9-22, яким змінено територіальну підсудність судових справ Сєвєродонецького міського суду Луганської області і визначено Самарівському (до перейменування – Новомосковському) міськрайонному суду Дніпропетровської області.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що згідно з реєстраційним посвідченням Сєвєродонецького БТІ встановлено, що обслуговуючим житлово-будівельним кооперативом (ОЖБК) на підставі довідки № 239 від 19 жовтня 1993 року про повну виплату за кооперативну квартиру, за ОСОБА_2 зареєстровано право особистої власності на квартиру АДРЕСА_1 . Право власності на вказану квартиру зареєстровано в Сєвєродонецькому БТІ за реєстровим № 633 від 22 лютого 1994 року. Загальна площа квартири становить 49 кв. м. Згідно з технічним паспортом на квартиру АДРЕСА_1 , вбачається, що власником квартири є ОСОБА_2 на праві приватної власності. Квартира загальною площею 49 кв. м, житловою площею 27,3 кв. м. Згідно з даними домової книги підтверджується, що ОСОБА_2 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 . Позивач у вказаній квартирі зареєстрований та проживав, уклав договори з комунальними службами.
16 грудня 2025 року державним реєстратором прав на нерухоме майно Центру надання адміністративних послуг м. Покровськ Донецької області за результатами розгляду заяви ОСОБА_2 прийнято рішення про відмову у проведенні реєстраційних дій № 82421592. Рішення про відмову мотивоване тим, що державним реєстратором неотримано у порядку, визначеному Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», відомостей реєстрів (кадастрів), автоматизованих інформаційних систем в електронній формі чи документів із паперових носіїв інформації, що містять відомості про зареєстровані речові права до 01 січня 2013 року на квартиру АДРЕСА_1 , оскільки архіви КП «Сіверськодонецьке БТІ» наразі знаходяться на тимчасово окупованій території.
Враховуючи відсутність іншого, окрім судового, шляху для відновлення невизнаного права власності на квартиру, позивач звернувся до суду з цим позовом у порядку, визначеному статтею 392 Цивільного кодексу України.
Постановленою суддею ухвалою від 21 квітня 2026 року відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче засідання. Від позивача витребувано для огляду в судовому засіданні оригінали, або нотаріально засвідчені копії доказів, доданих у копіях до позову у виді посвідчення, технічного паспорту та домової книги. 05 травня 2026 року позивачем виконано ухвалу суду.
08 липня 2026 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті, з урахуванням думки представника позивача та позиції відповідача – на 08 липня 2026 року.
В судовому засіданні представник позивача позов підтримала та просила його задовольнити.
Представник відповідача в судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи, проведення всіх судових засідань без його участі. Просив вирішити справу відповідно до вимог чинного законодавства, процесуальну позицію у справі поклав на розсуд суду.
Суд, дослідивши матеріали справи висновує таке.
Судом установлено, що згідно з посвідченою нотаріально Глаговською О. В., приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу 30 квітня 2026 року копією, зареєстрованою в реєстрі за № 135, Реєстраційного посвідчення, виданого Сєвєродонецьким міським бюро технічної інвентаризації 22 лютого 1994 року, б/н, що містить печатку установи та підпис Начальника БТІ, кооперативна квартира  АДРЕСА_3 , кооператив ОЖСК, зареєстрована за ОСОБА_2 на праві особистої власності на підставі довідки ОЖСК № 239 від 19 жовтня 1993 року про виплату за квартиру. Відомості про право власності записані в реєстрову книгу № 23 за реєстровим № 633. дод.кн. № 1, стор. 30 /а.с.27/
Відповідно до посвідченої нотаріально Глаговською О. В., приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу 30 квітня 2026 року копії, зареєстрованої в реєстрі за № 136, Технічного паспорта, виданого Сєвєродонецьким міським бюро технічної інвентаризації Луганської області, реєстровий номер 8981, інвентарний номер 633, 22 лютого 1994 року виготовлений Технічний паспорт на квартиру АДРЕСА_1 /а.с.28-29/, зареєстровану на власника ОСОБА_2 на підставі Реєстраційного свідоцтва, виданого Сєвєродонецьким міським бюро технічної інвентаризації 22 лютого 1994 року на підставі довідки ОЖСК № 239 від 19 жовтня 1993 року про виплату за квартиру. Відповідно до технічного паспорта, квартира АДРЕСА_4 , має загальну площу 49,0 кв. м та житлову 27,30 кв. м. Технічний паспорт має печатки установи, підписи начальника БТІ, службових осіб, відповідальних за складення.
З посвідченої нотаріально Глаговською О. В., приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу 30 квітня 2026 року копією, зареєстрованої в реєстрі за № 137, домової книги для прописки громадян, що проживають в будинку АДРЕСА_2 вбачається реєстрація місця проживання, засвідчена штампом та підписом посадової особи виконавчого органу місцевого самоврядування, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 . Вказана домова книга засвідчена та скріплена печаткою та підписом посадової особи правоохоронного органу. Також домова книга містить штамп Реєстраційного посвідчення на правовстановлюючому документі від 05 квітня 1994 року з печаткою Сєвєродонецького БТІ та підписом посадової особи, згідно з яким квартира АДРЕСА_1 за наслідками інвентаризації жилою площею 27,30 кв. м на підставі реєстраційного посвідчення зареєстрована за ОСОБА_2 /а.с.30-36/.
Відповідно до копії довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи № 5137-5001893515 від 20 липня 2022 року, зареєстроване місце проживання ОСОБА_2 : АДРЕСА_2 ; фактичне місце проживання/перебування (ВПО): АДРЕСА_5 /а.с.9/.
Також судом досліджені надані позивачем у засвідчених копіях: Договір № 9842 про надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води від 22 березня 2012 року /а.с.15-16/, Договір № 0728-119 про постачання електричної енергії побутовим споживачам від 22 жовтня 2007 року /а.с.17-18/, за яким надаються відповідні послуги до квартири АДРЕСА_1 , абоненту ОСОБА_2 , які підтверджують у сукупності доводи про користування позивачем спірним майном.
Рішенням державного реєстратора від 16 грудня 2025 року № 82421592 відмовлено у проведенні реєстраційних дій /а.с.9 зворот - 10/. Підставою рішення державного реєстратора вказане те, що подані документи не дають змоги встановити набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяження. Відповідно до ч. 3 ст. 10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», під час проведення державної реєстрації прав, що виникли в установленому законодавством порядку до 01 січня 2013 року, а також під час проведення державної реєстрації прав, які набуваються з прав, що виникли в установленому законодавством порядку до 01 січня 2013 року, державний реєстратор обов`язково запитує від органів влади, підприємств, установ та організацій, які відповідно до законодавства проводили оформлення та/або реєстрацію прав, інформацію (довідки, засвідчені в установленому законодавством порядку копії документів тощо), необхідну для такої реєстрації, у разі відсутності доступу до відповідних носіїв інформації, що містять відомості, необхідні для проведення державної реєстрації прав, чи у разі відсутності необхідних відомостей в єдиних та державних реєстрах, доступ до яких визначено цим Законом, та/або у разі, якщо відповідні документи не були подані заявником, крім випадків, коли державна реєстрація прав здійснюється у зв`язку із вчиненням нотаріальної дії та такі документи були надані у зв`язку з вчиненням такої дії. Реєстратором отримано відповідь Сіверськодонецької міської військової адміністрації Сіверськодонецького району Луганської області, згідно з якою інформація щодо об`єктів нерухомого майна по Сєвєродонецькій міській територіальній громаді зберігалась в архіві КП Сєвєродонецьке БТІ (далі – БТІ) на паперових носіях. Оскільки архівні документи БТІ на підконтрольну Україні територію вивезені не були, а територія Сєвєродонецької міської територіальної громади на сьогоднішній день є окупованою російською федерацією, БТІ не може виконувати свої функції, в тому числі надавати інформацію на запити державних реєстраторів про наявні в архівних справах зареєстровані права власності до 01 січня 2013 року. У зв`язку з вищевикладеним, державному реєстратору неможливо встановити наявність чи відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованим правом на об`єкт під час проведення реєстраційної дії.
Постановою Верховної Ради України «Про перейменування окремих населених пунктів та районів» від 19 вересня 2024 року № 3984-IX перейменовано: Сєвєродонецький район на Сіверськодонецький район; місто Сєвєродонецьк Сєвєродонецького району на місто Сіверськодонецьк.
Таким чином, матеріали справи свідчать про наявність спору, що пов`язаний з невизнання державою факту належності позивачеві майна на праві власності через відсутність можливості отримати відомості щодо видачі правовстановлюючих документів для реєстрації права власності відповідно до діючого законодавства та відсутністю запису про право власності в Державному реєстрі права власності.
Вирішуючи позов суд ураховує таке.
Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. 
За ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно зі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Як установлено вимогами ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
Згідно з ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Частиною першою статті 321 ЦК України визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
З приписів ст. 392 ЦК України слідує, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.
Тобто передумовою для застосування ст. 392 ЦК України є відсутність іншого, крім судового, шляху для відновлення порушеного права. Позивачами у позові про визнання права власності є особи, які вже є власниками. Вказана стаття не породжує, а підтверджує наявне у позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності.
Відповідно до п. 1.2 глави 2 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, що затверджений наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5, право власності на житловий будинок, квартиру, дачу, садовий будинок, гараж, інші будівлі, споруди, земельну ділянку, що відчужуються, може бути підтверджено, зокрема, одним таких документів або їх дублікатів: нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу; пожертви, довічного утримання (догляду), ренти, дарування, міни, спадковим договором свідоцтвом про придбання арештованого нерухомого майна з публічних торгів (аукціонів); свідоцтвом про придбання заставленого майна на аукціоні (публічних торгах); свідоцтвом про право власності; державним актом на право власності на земельну ділянку; свідоцтвом про право на спадщину; свідоцтвом про право власності на частку в спільному майні подружжя; договором про поділ спадкового майна; договором про припинення права на утримання за умови набуття права на нерухоме майно; договором про припинення права на аліменти для дитини у зв`язку з передачею права власності на нерухоме майно; договором про виділення частки в натурі (поділу); іпотечним договором, договором про задоволення вимог іпотекодержателя, якщо умовами таких договорів передбачено передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки; рішенням суду; договором купівлі-продажу, зареєстрованим на біржі, укладеним відповідно до вимог законодавства, тощо.
Позивач має документи, що засвідчують його право власності (реєстраційне посвідчення). 
Разом із тим, Верховний Суд у постанові від 18 лютого 2015 року у справі № 6-244цс14 зазначив, що за правилами статті 392 ЦК України, позов про визнання права власності може бути пред`явлено, по-перше, якщо особа є власником майна, але її право оспорюється або не визнається іншою особою; по-друге, якщо особа втратила документ, який засвідчує його право власності.
Крім того, у постанові Верховного Суду від 07 жовтня 2015 року у справі № 6-1622цс15 вказується, що відповідно до ч. 5 ст. 11 ЦК України цивільні права і обов`язки можуть виникати з рішення суду лише у випадках, встановлених актами цивільного законодавства. Можливість виникнення права власності за рішенням суду ЦК України передбачає лише у статтях 335 та 376 ЦК України. У всіх інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема із правочинів (ч. 1 ст. 328 ЦК України). Стаття 392 ЦК України, у якій йдеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне у позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, утому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності.
Відповідно до ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 01 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: 1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; 2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації.
Так, згідно зі ст. 141 ЖК України у редакції, чинній на 1994 рік, особі, прийнятій до членів житлово-будівельного кооперативу, за рішенням загальних зборів членів кооперативу, затвердженим виконавчим комітетом районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів, надається окрема квартира, що складається з однієї чи кількох кімнат, відповідно до кількості членів сім`ї, суми її пайового внеску і граничного розміру жилої площі, передбачуваного Примірним статутом житлово-будівельного кооперативу. 
За ст. 15 Закону України «Про власність», чинного на 1994 року, член житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу або товариства, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або приміщення, надані йому в користування, набуває права власності на це майно.
На момент набуття позивачем права власності діяла Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена наказом Мінкомунгоспу від 31 січня 1966 року, п. 23 якої передбачав, що на підставі перевірених документів і свого висновку бюро технічної інвентаризації вносить відомості про право власності на будинок (домоволодіння) до реєстрової книги даного населеного пункту і проставляє на документі власника реєстраційний напис за встановленою формою. Якщо на документі про право особистої власності на будинок немає місця для реєстраційного напису, власникові надається реєстраційне посвідчення, яке є невід`ємною частиною правовстановлюючого документа. Установі, підприємству або організації про проведену реєстрацію бюро технічної інвентаризації видає реєстраційне посвідчення. Після проведення первинної реєстрації будинків та домоволодінь, бюро технічної інвентаризації повинно вести реєстрацію всіх змін в правовому стані будинків або домоволодінь (п.31). Послідуюча реєстрація переходу права власності від одних установ, підприємств, організацій та громадян до других провадиться на підставі документів, оформлених у встановленому законом порядку (п.32). Бюро технічної інвентаризації на документах, пред`явлених до реєстрації, які свідчать про перехід права власності на будинок або домоволодіння, проставляє реєстраційний напис за встановленою формою без складання висновку про реєстрацію (п.33). Зміни в правовому стані повинні бути внесені в реєстрову книгу з посиланням на документ, на підставі якого ці зміни записані (п.34).
При цьому, до 24 травня 2001 року порядок складання та видачі технічного паспорта на будинок регулювався Інструкцією про порядок проведення реєстрації житлового фонду з типовими формами облікової документації, затвердженої Наказом статистичного управління СРСР від 15 липня 1985 року № 380, згідно з п. 2.1 якого, головними документами, які встановлюють право власності на будівлі є, в тому числі, реєстраційні посвідчення комунальних органів. Вказана інструкція втратила чинність на території України на підставі Наказу Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України 24 травня 2001 року № 127.
Позивачем право власності набуте у 1994 році. Надане позивачем Реєстраційне посвідчення, видане комунальним органом, який здійснював видачу документів, що посвідчують право власності – Сєвєродонецьким БТІ, Домова книга з відповідними відмітками про реєстрацію права власності в ній, свідчить про дотримання законодавства, що діяло на момент реєстрації квартири. Саме лише відсутність свідоцтва про право власності, за умови наявності реєстраційного посвідчення та даних технічного паспорта, виданого органом, яким проведено запис на паперових носіях (реєстрових книгах та реєстраційних справах) не може бути підставою для заперечення державою права, набутого відповідно до норм діючого на час набуття законодавства та пов`язаного з реалізацією права члена житлового будівельного кооперативу.
Виходячи з викладеного, аналізуючи надані у справі докази у їх сукупності, суд висновує про обґрунтованість позовних вимог, оскільки позивачем доведено його право власності на спірну квартиру, проте оскільки в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно такі відомості відсутні, а отримати інформацію щодо зареєстрованого права власності позивача на спірну квартиру у БТІ з тимчасово окупованої території (м. Сіверськодонецьк Луганської області) на теперішній час неможливо, позивач не може розпоряджатися своїм майном, що порушує його права власності, відповідачем, з незалежних від нього причин, не забезпечено збереження інформації про право власності на житловий фонд – заявлені позовні вимоги підлягають задоволенню.
На підставі викладеного та керуючись ст. 12, 13, 76-82, 89, 141, 223, 263-265 ЦПК України, суд
В И Р І Ш И В:
позов ОСОБА_2 – задовольнити.
Визнати за ОСОБА_2 право власності на квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 49,0 кв. м, житловою площею 27,3 кв. м.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку до Дніпровського апеляційного суду. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Повне рішення суду складене та підписане 17 липня 2026 року.

Учасники справи:
позивач – ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ; зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 ; фактичне місце проживання/перебування (ВПО): АДРЕСА_5 ;
відповідач – Сіверськодонецька міська військова адміністрація Сіверськодонецького району Луганської області, код в ЄДРПОУ 44083662; місцезнаходження за адресою: Луганська обл., м. Сіверськодонецьк, б-р Незалежності України, буд. 32.

Суддя         Д. О. Парфьонов