ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 серпня 2026 року 
м. Київ

справа № 320/11927/22
адміністративне провадження № К/990/9097/25 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
судді-доповідача Соколова В.М.,
суддів: Єресько Л.О.,  Загороднюка А.Г., 
розглянувши у порядку письмового провадження у суді касаційної інстанції адміністративну справу № 320/11927/22
за позовом ОСОБА_1 до Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів про визнання протиправними дій, скасування наказу та стягнення середнього заробітку, провадження у якій відкрито
за касаційною скаргою Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів на рішення Київського окружного адміністративного суду від 20 листопада 2023 року (суддя Балаклицький А.І.) та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 30 грудня 2024 року (суддя-доповідач - Беспалов О.О., судді: Ключкович В.Ю., Парінов А.Б.),
УСТАНОВИВ: 
І. Короткий зміст позовних вимог
У грудні 2022 року ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 , позивачка) звернулася до Київського окружного адміністративного суду з позовом до Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів (далі - АРМА, відповідач), у якому просила:
- визнати протиправними дії АРМА в частині позбавлення середнього заробітку ОСОБА_1 ;
- скасувати наказ АРМА від 19 липня 2022 року № 207/9-03-ос «Про внесення змін до деяких наказів АРМА щодо увільнених працівників центрального апарату АРМА» в частині скасування середнього заробітку ОСОБА_1 ;
- стягнути з АРМА на користь ОСОБА_1 середній заробіток за період з 21 липня по 16 грудня 2022 року в сумі 259 260,86 грн, без урахування обов`язкових податків та зборів, з урахуванням збільшення розміру на день прийняття рішення.
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що відповідачем оспорюваним наказом протиправно позбавлено позивачку середнього заробітку за посадою начальника четвертого відділу Управління менеджменту активів центрального апарату АРМА в період з 21 липня по 16 грудня 2022 року (дня до пред`явлення цього позову до суду) на підставі частини третьої статті 119 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України), оскільки вказане положення законодавства на позивачку не розповсюджується, у зв`язку з її перебуванням у складі добровольчого формування Сил територіальної оборони Збройних Сил України, а не на військовій службі.
ІІ. Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій і мотиви їхнього ухвалення
Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 20 листопада 2023 року, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 30 грудня 2024 року, позов задоволено частково:
- визнано протиправними дії АРМА в частині позбавлення середнього заробітку ОСОБА_1 на підставі частини третьої статті 119 КЗпП України;
- визнано протиправним та скасовано пункт 16 наказу АРМА від 19 липня 2022 року №207/9-03-ос «Про внесення змін до деяких наказів АРМА щодо увільнених працівників центрального апарату АРМА», яким виключено слова «та середньої заробітної плати» у пункті 1 наказу АРМА від 23 травня 2022 року № 99/9-03-ос «Про увільнення від роботи ОСОБА_2 »;
- стягнуто з АРМА на користь ОСОБА_1 середній заробіток за період з 19 липня по 16 грудня 2022 року в сумі 249 617,63 грн, з відрахуванням обов`язкових податків та зборів;
- у задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Допущено негайне виконання рішення суду в частині стягнення з АРМА на користь ОСОБА_1 середнього заробітку у межах суми стягнення за один місяць в розмірі 48 091,47 грн, з відрахуванням обов`язкових податків та зборів.
Частково задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції, з яким повністю погодився й апеляційний суд, виходив із того, що гарантії для працівників визначені у частинах першій та третій статті 119 КЗпП України є різними, оскільки частиною першою гарантовано право працівника на збереження місця роботи і середнього заробітку на час виконання державних або громадських обов`язків, не пов`язаних із проходженням працівником військової служби, тоді як частиною третьою цієї статті передбачені працівникам гарантії під час проходження військової служби.
Ураховуючи, що позивачка перебуває у добровольчому формуванні територіальної оборони, то вона не є суб`єктом, визначеним у частині третій статті 119 КЗпП України в жодній із редакції цього Кодексу. При цьому відсутність у наказі АРМА від 23 травня 2022 року №99/9-03-ос, яким увільнено позивачку від роботи на період проходження служби у складі добровольчого формування, посилання на конкретну частину статті 119 КЗпП України, дає підстави вважати, що остання отримує середній заробіток на підставі частини першої статті 119 КЗпП України, оскільки інші частини не є релевантними до застосування.
На основі цього суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, дійшов висновку, що дії відповідача щодо застосування до ОСОБА_1 частини третьої статті 119 КЗпП України, внаслідок чого її було позбавлено права на отримання середнього заробітку з 19 липня 2022 року, є протиправними, а наказ АРМА від 19 липня 2022 року №207/9-03-ос «Про внесення змін до деяких наказів АРМА щодо увільнених працівників центрального апарату АРМА» в частині його пункту 16, що стосується позивачки, є протиправним і підлягає скасуванню.
Здійснюючи розрахунок суми середнього заробітку, суд першої інстанції керувався Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок № 100), та інформацією, наведеною у довідці АРМА про нараховану заробітну плату позивачки за останні місяці (повні) роботи, згідно з якою середньоденна заробітна плата позивачки становить 2 290,07 грн.
Суд першої інстанції зазначив, що середній заробіток підлягає стягненню за період з 19 липня по 16 грудня 2022 року включно, оскільки виплату середнього заробітку ОСОБА_1 було припинено з 19 липня 2022 року, а з позовом до суду остання звернулася 17 грудня 2022 року. Отже, сума середнього заробітку позивачки становить 249 617,63 грн (2 290,07 грн х 109 робочих днів).
Додатковою постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 24 лютого 2026 року заяву ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення щодо розподілу судових витрат задоволено частково, стягнуто на її користь за рахунок бюджетних асигнувань АРМА судові витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 3 000,00 грн.
ІІІ. Короткий зміст та обґрунтування вимог касаційної скарги та її рух у касаційній інстанції. Позиція інших учасників справи
03 березня 2025 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга АРМА, в якій скаржник просить скасувати рішення Київського окружного адміністративного суду від 20 листопада 2023 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 30 грудня 2024 року, ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову повністю.
У скарзі зазначено, що вона подається на підставі пунктів 3, 4 частини четвертої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).
Так, АРМА вважає, що судами першої та апеляційної інстанцій необґрунтовано застосовано до спірних правовідносин частину першу статті 119 КЗпП України: «на час виконання державних або громадських обов`язків, якщо за чинним законодавством України ці обов`язки можуть здійснюватися у робочий час, працівникам гарантується збереження місця роботи (посади) і середнього заробітку» та не застосовано до спірних правовідносин норму статті 24 Закону України від 16 липня 2021 року № 1702-IX «Про основи національного спротиву» (далі - Закон № 1702-IX), якою передбачено, що на членів добровольчих формувань територіальних громад під час їх участі у заходах підготовки добровольчих формувань територіальних громад, а також виконання ними завдань територіальної оборони поширюються гарантії соціального і правового захисту, передбачені Законом України від 20 грудня 1991 року № 2011-XII «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі - Закон № 2011-XII). 
Скаржник стверджує про те, що позивачка, яку було увільнено від роботи у зв`язку із проходженням служби у складі добровольчого формування Сил територіальної оборони, виконувала на постійній основі завдання територіальної оборони, а отже, норми статті 24 Закону № 1702-IX є такими, що підлягали застосуванню до спірних правовідносин. Натомість, судами попередніх інстанцій безпідставно застосовано частину першу статті 119 КЗпП України. Крім того, застосування судами першої та апеляційної інстанцій висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 31 травня 2023 року у справі № 160/1543/21, є необґрунтованими та не спростовують тверджень відповідача. 
АРМА зазначає, що у практиці Верховного Суду відсутні судові рішення у спорах з подібними правовідносинами, у яких сформовані правові висновки щодо застосування частини першої статті 119 КЗпП України у контексті наявності у роботодавців обов`язку щодо збереження гарантій, визначених зазначеною нормою матеріального права, зокрема в частині збереження права особи на одержання середньої заробітної плати у зв`язку із її залученням, саме, у добровольче формування територіальної громади, з урахуванням положень частини першої статті 24 Закону № 1702-IX.
Також АРМА оскаржує судові рішення з підстав, передбачених частиною другою статті 353 КАС України, адже вважає, що суд розглянув у порядку спрощеного позовного провадження справу, яка підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження.
Ухвалою Верховного Суду від 20 березня 2025 року задоволено клопотання АРМА про поновлення строку на касаційне оскарження рішення Київського окружного адміністративного суду від 20 листопада 2023 року та постанови Шостого апеляційного адміністративного суду від 30 грудня 2024 року та поновлено такий строк; відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою АРМА з підстави, передбаченої пунктом 3 частини четвертої статті 328 КАС України, а доводи, наведені скаржником на обґрунтування підстави касаційного оскарження за пунктом 4 частини четвертої статті 328 цього Кодексу, Судом відхилено.
У відзиві на касаційну скаргу АРМА позивачка просить залишити таку без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін. На думку позивачки, суди попередніх інстанцій встановили всі фактичні обставини справи та правильно застосували норми статті 119 КЗпП України, Законів № 1702-IX та № 2011-XII, а також урахували правові позиції Верховного Суду, внаслідок чого ухвалили законні та обґрунтовані рішення.
Ухвалою від 26 серпня 2026 року Верховний Суд у складі судді Касаційного адміністративного суду Соколова В.М. провів необхідні дії з підготовки справи до касаційного розгляду та призначив її до розгляду в порядку письмового провадження.
ІV. Установлені судами попередніх інстанцій обставини справи
Відповідно до наказу АРМА від 29 листопада 2021 року №423/9-03-ос «Про переведення ОСОБА_2 » ОСОБА_2 (після укладення шлюбу ОСОБА_1 ) переведено на посаду начальника четвертого відділу Управління менеджменту активів центрального апарату АРМА з посадовим окладом згідно із штатним розписом та зі збереженням раніше встановлених надбавок.
На підставі заяви ОСОБА_2 від 23 травня 2022 року, контракту добровольця територіальної оборони добровольчого формування міста Києва « ІНФОРМАЦІЯ_1 » територіальної громади від 11 травня 2022 року № 22, посвідчення добровольця територіальної оборони ОСОБА_2 , наказом АРМА від 23 травня 2022 року №99/9-03-ос відповідно до статті 119 КЗпП України, Указу Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-ІХ, статті 24 Закону № 1702-IX, увільнено ОСОБА_2 , начальника четвертого відділу Управління менеджменту активів центрального апарату АРМА, від роботи на період проходження служби у складі добровольчого формування Сил територіальної оборони Збройних Сил України під час воєнного стану, на особливий період, зі збереженням місця роботи, займаної посади та середньої заробітної плати з 11 травня 2022 року. Наказано управлінню фінансового забезпечення та бухгалтерського обліку здійснювати відповідні розрахунки та виплати.
Наказом АРМА від 19 липня 2022 року № 207/9-03-ос «Про внесення змін до деяких наказів АРМА щодо увільнених працівників центрального апарату АРМА», відповідно до частини третьої статті 119 КЗпП України, Закону України від 01 липня 2022 року № 2352-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин», пункту 8 частини другої статті 7 Закону України «Про Національне агентство України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів», внесено зміни у пункт 1 наказу АРМА від 23 травня 2022 року №99/9-03-ос «Про увільнення від роботи ОСОБА_2 », якими слова «та середньої заробітної плати» виключено (пункт 16 наказу).
Згідно з даними про нараховану заробітну плату (дохід, грошове забезпечення) з Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування Пенсійного фонду України, ОСОБА_2 за звітний 2022 рік, із серпня по грудень, нарахування заробітної плати не проводилися.
Вважаючи протиправним наказ АРМА від 19 липня 2022 року № 207/9-03-ос «Про внесення змін до деяких наказів АРМА щодо увільнених працівників центрального апарату АРМА», позивачка звернулася до суду за захистом своїх прав.
V. Джерела права й акти їхнього застосування
Частина друга статті 19 Конституції України закріплює, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Закон № 1702-IX визначає правові та організаційні засади національного спротиву, основи його підготовки та ведення, завдання і повноваження сил безпеки та сил оборони та інших визначених цим Законом суб`єктів з питань підготовки і ведення національного спротиву.
За визначеннями, наведеними у статті 1 Закон № 1702-IX (у редакції, яка діяла на час укладання позивачкою контракту), доброволець Сил територіальної оборони Збройних Сил України - громадянин України або іноземець чи особа без громадянства, який перебуває в Україні на законних підставах впродовж останніх п`яти років та на добровільній основі зарахований до проходження служби у складі добровольчого формування Сил територіальної оборони Збройних Сил України; добровольче формування територіальної громади - воєнізований підрозділ, сформований на добровільній основі з громадян України, які проживають у межах території відповідної територіальної громади, який призначений для участі у підготовці та виконанні завдань територіальної оборони в межах території відповідної територіальної громади; територіальна оборона - система загальнодержавних, воєнних і спеціальних заходів, що здійснюються у мирний час та в особливий період з метою протидії воєнним загрозам, а також для надання допомоги у захисті населення, територій, навколишнього природного середовища та майна від надзвичайних ситуацій.
Відповідно до частин першої, третьої статті 3 Закону № 1702-IX складовими національного спротиву є територіальна оборона, рух опору та підготовка громадян України до національного спротиву.
Завданнями територіальної оборони є: 1) своєчасне реагування та вжиття необхідних заходів щодо оборони території та захисту населення на визначеній місцевості до моменту розгортання в межах такої території угруповання військ (сил) або/чи угруповання об`єднаних сил, призначених для ведення воєнних (бойових) дій з відсічі збройної агресії проти України; 2) участь у посиленні охорони та захисті державного кордону; 3) участь у захисті населення, територій, навколишнього природного середовища та майна від надзвичайних ситуацій, ліквідації наслідків ведення воєнних (бойових) дій; 4) участь у підготовці громадян України до національного спротиву; 5) участь у забезпеченні умов для безпечного функціонування органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування та органів військового управління; 6) участь в охороні та обороні важливих об`єктів і комунікацій, інших критично важливих об`єктів інфраструктури, визначених Кабінетом Міністрів України, та об`єктів обласного, районного, сільського, селищного, міського значення, районного у містах рад, сільських, селищних, порушення функціонування та виведення з ладу яких становлять загрозу для життєдіяльності населення; 7) забезпечення умов для стратегічного (оперативного) розгортання військ (сил) або їх перегрупування; 8) участь у здійсненні заходів щодо тимчасової заборони або обмеження руху транспортних засобів і пішоходів поблизу та в межах зон/районів надзвичайних ситуацій та/або ведення воєнних (бойових) дій; 9) участь у забезпеченні заходів громадської безпеки і порядку в населених пунктах; 10) участь у запровадженні та здійсненні заходів правового режиму воєнного стану в разі його введення на всій території України або в окремих її місцевостях; 11) участь у боротьбі з диверсійно-розвідувальними силами, іншими збройними формуваннями агресора (противника) та не передбаченими законами України воєнізованими або збройними формуваннями; 12) участь в інформаційних заходах, спрямованих на підвищення рівня обороноздатності держави та на протидію інформаційним операціям агресора (противника).
Згідно з частинами другою, третьою статті 9 Закону № 1702-IX комплектування добровольчих формувань територіальних громад здійснюється на добровільній основі відповідно до порядку, затвердженого Кабінетом Міністрів України.
До складу добровольчих формувань територіальних громад зараховуються громадяни України, які відповідають вимогам, встановленим Положенням про добровольчі формування територіальних громад, пройшли медичний, професійний та психологічний відбір і підписали контракт добровольця територіальної оборони.
Частиною другою статті 24 Закону № 1702-IX передбачено, що на членів добровольчих формувань територіальних громад під час їх участі у заходах підготовки добровольчих формувань територіальних громад, а також виконання ними завдань територіальної оборони поширюються гарантії соціального і правового захисту, передбачені Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».
Постановою Кабінету Міністрів України від 29 грудня 2021 року № 1449 затверджено Положення про добровольчі формування територіальних громад (далі - Положення №1449), яким визначено порядок утворення та діяльності добровольчих формувань територіальних громад (далі - добровольчі формування), набуття та припинення членства в добровольчих формуваннях.
За змістом пункту 16 Положення № 1449 (у редакції, яка діяла на час укладання позивачкою контракту) членом добровольчого формування може бути громадянин України віком від 18 років, який проживає на території громади, де діє добровольче формування, пройшов медичний, професійний та психологічний відбір (перевірку) і уклав контракт добровольця територіальної оборони.
Особа не може бути членом добровольчого формування у період проходження військової служби або служби у військовому резерві Збройних Сил чи інших утворених відповідно до закону військових формуваннях, служби в правоохоронних органах (пункт 17 цього Положення).
Відповідно до пункту 21 Положення № 1449 контракт добровольця територіальної оборони укладається між командиром добровольчого формування та особою, яка подала заяву щодо членства в добровольчому формуванні. Такі особи укладають контракт добровольця територіальної оборони строком на три роки. Форма контракту добровольця територіальної оборони затверджується Міноборони.
Згідно з пунктом 25 Положення № 1449 громадяни України, які не проходили військової служби у Збройних Силах, служби в інших військових формуваннях чи служби в правоохоронних органах, зараховуються до членства в добровольчому формуванні після складення ними присяги добровольця територіальної оборони.
Наказом Міністерства оборони України від 07 березня 2022 року № 84, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 07 березня 2022 року за №307/37643, затверджено форми контракту добровольця територіальної оборони та посвідчення добровольця територіальної оборони.
Згідно зі статтею 2 Закону України від 25 березня 1992 року № 2232-XII «Про військовий обов`язок і військову службу» (далі - Закон № 2232-XII; у редакції, чинній на час укладання позивачкою контракту) військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.
Проходження військової служби здійснюється: 
громадянами України - у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом;
іноземцями та особами без громадянства - у добровільному порядку (за контрактом) на посадах, що підлягають заміщенню військовослужбовцями рядового, сержантського і старшинського складу Збройних Сил України.
Громадяни України, іноземці та особи без громадянства, які проходять військову службу, є військовослужбовцями.
Види військової служби: строкова військова служба; військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період; військова служба за контрактом осіб рядового складу; військова служба за контрактом осіб сержантського і старшинського складу; військова служба (навчання) курсантів вищих військових навчальних закладів, а також вищих навчальних закладів, які мають у своєму складі військові інститути, факультети військової підготовки, кафедри військової підготовки, відділення військової підготовки (далі - вищі військові навчальні заклади та військові навчальні підрозділи вищих навчальних закладів); військова служба за контрактом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб із числа резервістів в особливий період.
Кожен громадянин України, вперше вступаючи на військову службу до Збройних Сил України, інших військових формувань, особисто складає Військову присягу на вірність Українському народу, текст якої затверджений постановою Верховної Ради України від 06 грудня 1991 року № 1936-XII, і скріплює її власноручним підписом. 
Частиною другою статті 39-1 Закону № 2232-XII передбачено, що громадяни України, призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, користуються гарантіями, передбаченими частиною третьою статті 119 Кодексу законів про працю України, а також частиною першою статті 53 і частиною другою статті 57 Закону України «Про освіту», частиною другою статті 44, частиною першою статті 54 і частиною третьою статті 63 Закону України «Про фахову передвищу освіту», частиною другою статті 46 Закону України «Про вищу освіту».
Відповідно до частин першої, третьої статті 119 КЗпП України (у редакції до 19 липня 2022 року) на час виконання державних або громадських обов`язків, якщо за чинним законодавством України ці обов`язки можуть здійснюватись у робочий час, працівникам гарантується збереження місця роботи (посади) і середнього заробітку.
За працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, у яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».
Водночас частинами п`ятою і шостою статті 119 КЗпП України передбачено, що гарантії, визначені у частині третій цієї статті, зберігаються за працівниками, які під час проходження військової служби отримали поранення (інші ушкодження здоров`я) та перебувають на лікуванні у медичних закладах, а також потрапили у полон або визнані безвісно відсутніми, на строк до дня, наступного за днем їх взяття на військовий облік у районних (міських) територіальних центрах комплектування та соціальної підтримки, Центральному управлінні або регіональних органах Служби безпеки України, відповідному підрозділі Служби зовнішньої розвідки України після їх звільнення з військової служби у разі закінчення ними лікування в медичних закладах незалежно від строку лікування, повернення з полону, появи їх після визнання безвісно відсутніми або до дня оголошення судом їх померлими.
Гарантії, визначені у частині третій цієї статті, в частині збереження місця роботи, посади не поширюються на осіб, які займали виборні посади в органах місцевого самоврядування та строк повноважень яких закінчився.
19 липня 2022 року набрав чинності Закон України від 01 липня 2022 року № 2352-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» (по тексту - Закон № 2352-IX), яким внесено зміни до низки законодавчих актів України, у тому числі й КЗпП України, зокрема у частині третій статті 119 цього Кодексу слова «зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток» замінено словами «зберігаються місце роботи і посада». Частина перша статті 119 КЗпП України змін не зазнала.
VІ. Позиція Верховного Суду
За правилами частини третьої статті 3 КАС України провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.
З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом належить застосовувати правила статті 341 КАС України, відповідно до яких під час розгляду справи в касаційному порядку суд в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Одночасно, суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази. У суді касаційної інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Надаючи оцінку обґрунтованості доводам касаційної скарги, Суд виходить із такого.
Предметом судового контролю у цій справі є наказ АРМА від 19 липня 2022 року №207/9-03-ос «Про внесення змін до деяких наказів АРМА щодо увільнених працівників центрального апарату АРМА», яким виключено слова «та середньої заробітної плати» у наказі АРМА від 23 травня 2022 року № 99/9-03-ос «Про увільнення від роботи ОСОБА_2 ».
Стисло нагадаємо, що 11 травня 2022 року ОСОБА_2 (після укладення шлюбу ОСОБА_1 ) і т.в.о. командира добровольчого формування міста Києва «Байден» територіальної громади № 22 уклали контракт добровольця територіальної оборони (далі - Контракт) строком на три роки.
За умовами вказаного Контракту, ОСОБА_2 добровільно, зокрема, взяла на себе зобов`язання виконувати завдання територіальної оборони в межах відповідної територіальної громади протягом строку дії Контракту, відповідно до вимог визначених Законом України «Про основи національного спротиву», Положення №1449 та інших нормативно-правових актів України, що регулюють діяльність добровольчих формувань територіальних громад, виконувати державні та/або громадські обов`язки в інтересах Українського народу, виконувати та додержуватися складену присягу добровольця територіальної оборони. Держава, від імені якої виступає командир, з іншого боку, зобов`язується забезпечити належні умови для виконання добровольцем покладених на нього завдань. 
На підставі Контракту, посвідчення добровольця територіальної оборони та заяви ОСОБА_2 від 23 травня 2022 року, АРМА видано наказ від 23 травня 2022 року № 99/9-03-ос «Про увільнення від роботи ОСОБА_2 », яким позивачку увільнено від роботи на час проходження служби у складі добровольчого формування під час дії воєнного стану, на особливий період, зі збереженням місця роботи, займаної посади та середньої заробітної плати з 11 травня 2022 року.
Водночас 19 липня 2022 року АРМА видано наказ № 207/9-03-ос, пунктом 16 якого виключено із пункту 1 наказу від 23 травня 2022 року № 99/9-03-ос «Про увільнення від роботи ОСОБА_2 » слова «та середньої заробітної плати». Правовою підставою видання наказу вказано частину третю статті 119 КЗпП України та Закон № 2352-IX.
Отже, підставою для припинення виплати позивачці середньої заробітної плати на час виконання нею завдань територіальної оборони у складі ДФТГ став наказ АРМА від 19 липня 2022 року № 207/9-03-ос.
Під час розгляду справи в судах попередніх інстанцій позивачка доводила те, що до неї не підлягає застосуванню частина третя статті 119 КЗпП України, якою керувався відповідач у спірному наказі, оскільки вона перебуває у складі добровольчого формування Сил територіальної оборони Збройних Сил України, а не проходить військову службу. Вважає, що відповідно до частини першої статті 119 КЗпП України за нею продовжують зберігатися місце роботи, посада та середній заробіток.
Суди першої та апеляційної інстанцій, погодившись з аргументами позивачки, в оскаржуваних рішеннях дійшли висновку, що остання відноситься до категорії осіб, визначених у частині першій статті 119 КЗпП України, а тому відповідач протиправно видав спірний наказ і позбавив її виплати середнього заробітку. 
Відповідач, у свою чергу, у відзиві на позовну заяву наполягав на тому, що позивачка, підписавши Контракт, набула статус, а також відповідні права та обов`язки військовослужбовця Збройних Сил України, у тому числі, в частині виплати грошового забезпечення, а тому відповідачем правомірно віднесено позивачку до категорії працівників, передбачених частиною третьою статті 119 КЗпП України, та скасовано виплату середнього заробітку відповідно до Закону №2352-IX.
В апеляційній скарзі АРМА зазначено, що позивачка хоч і не є військовослужбовцем, однак в силу статті 24 Закону № 1702-IX та статті 24 Закону № 2011-XII в частині соціального забезпечення прирівняний до статусу військовослужбовця та користується всіма пільгами та гарантіями, встановленими цим Законом як для військовослужбовця, та згідно із частиною третьою статті 119 КЗпП до неї застосовуються всі соціальні гарантії військовослужбовців.
У касаційній скарзі та відзиві на неї сторони продовжують наполягати на своїх аргументах і доводах.
На основі викладеного можна зробити висновок, що ключовим питанням, на яке повинен відповісти Верховний Суд у цьому касаційному провадженні, є питання правильного застосування частин першої та третьої статті 119 КЗпП України у редакції Закону № 2352-IX у правовідносинах, у яких особа уклала контракт добровольця територіальної оборони до 19 липня 2022 року та була увільнена від роботи на час дії контракту зі збереженням місця роботи, посади та середнього заробітку, та в подальшому була позбавлена виплати середнього заробітку внаслідок змін, унесених до статті 119 КЗпП України на підставі Закону № 2352-IX.
Дослідивши правову природу спірних правовідносин, Суд уважає, що для правильного тлумачення норми матеріального права - статті 119 КЗпП України, спочатку необхідним є висвітлення відмінностей статусів добровольця територіальної громади та військовослужбовця Збройних Сил України.
Так, у розділі V цієї постанови Судом наведено нормативну базу, яка визначає правові засади формування і діяльності добровольчого формування територіальної оборони, а також визначає поняття, статус і повноваження добровольця територіальної оборони.
Системний аналіз наведених положень Закону № 1702-IX та Положення № 1449 дає підстави для висновку, що ДФТГ утворюється та діє за принципом територіальності. Добровольці Сил територіальної оборони Збройних Сил України проходять службу у складі добровольчого формування територіальної оборони на добровільних засадах. Членом ДФТГ може бути громадянин України, віком від 18 років, який проживає на території відповідної територіальної громади та уклав контракт добровольця територіальної оборони. Контракти укладаються між добровольцями та державою, від імені якої діє командир добровольчого формування територіальної громади. Громадяни України, які не проходили військової служби у Збройних Силах, служби в інших військових формуваннях чи служби в правоохоронних органах, зараховуються до членства в добровольчому формуванні після складення ними присяги добровольця територіальної оборони. 
Спеціальним законодавчим актом, який визначає загальні засади проходження в Україні військової служби, є Закон № 2232-XII.
Цей Закон унормовує, що військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби. Проходження військової служби здійснюється громадянами України у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом (строкова військова служба; військова службу за призовом під час мобілізації, на особливий період; військову службу за призовом осіб офіцерського складу). Громадяни, які проходять військову службу, є військовослужбовцями Збройних Сил України. Громадяни призовного віку в добровільному порядку можуть бути прийняті на військову службу за контрактом на умовах, передбачених частиною першою статті 20 цього Закону, та в порядку, визначеному положеннями про проходження військової служби громадянами України. Контракт про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України укладається між громадянином і державою, від імені якої виступає Міністерство оборони України. Громадяни, які вступили на військову службу за контрактом або за призовом, складають Військову присягу на вірність Українському народу.
Отже, з наведеного законодавчого регулювання слідує, що добровольці Сил територіальної оборони Збройних Сил України не є військовослужбовцями у розумінні Закону № 2232-XII, а є цивільними особами у складі воєнізованого підрозділу та відрізняються від військовослужбовців не лише статусом, а й вимогами, характером і умовами вступу, проходження і звільнення зі служби.
Разом із тим, однозначний висновок і крапку в цьому питанні ставлять норми пунктів 6, 17 Положення № 1449, у яких закріплено, що членство у добровольчому формуванні не звільняє від обов`язку проходження військової служби (строкової або за призовом), а також, що особа не може бути членом добровольчого формування у період проходження військової служби або служби у військовому резерві Збройних Сил чи інших утворених відповідно до закону військових формуваннях, служби в правоохоронних органах.
З уваги на це твердження АРМА про те, що позивачка прирівнюється до військовослужбовця Збройних Сил України є помилковим і таким, що протирічить нормам чинного законодавства. 
Отож, визначившись із статусом ОСОБА_1 , варто перейти до аналізу статті 119 КЗпП України у редакції Закону № 2352-IX, якою урегульовано питання гарантій для працівників на час виконання державних або громадських обов`язків, адже частина третя цієї статті слугувала правовою підставою для прийняття АРМА спірного наказу та припинення позивачці виплати середнього заробітку на час її перебування у складі добровольчого формування територіальної оборони.
Як уже зазначалося у цій постанові, внаслідок ухвалення Верховною Радою України Закону № 2352-IX, який набрав чинності 19 липня 2022 року, частина третя статті 119 КЗпП України зазначала змін, а саме: слова «зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток» замінити словами «зберігаються місце роботи і посада».
Відтак, із прийняттям Закону № 2352-IX категорія працівників, яка визначена у частині третій статті 119 КЗпП України, втратила таку гарантію, як збереження середнього заробітку.
Зокрема, у частині третій статті 119 КЗпП України йдеться про працівників, призваних на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період або прийнятих на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду.
Однак, як правильно встановили суди першої та апеляційної інстанцій, з чим погоджується й Суд, позивачка не є суб`єктом, визначеним у частині третій статті 119 КЗпП України, а тому дія цієї норми Кодексу на неї не розповсюджується. 
Також обидві судові інстанції слушно вказали у своїх рішеннях про те, що відсутність у наказі АРМА від 23 травня 2022 року № 99/9-03-ос «Про увільнення від роботи ОСОБА_2 » посилання на конкретну частину статті 119 КЗпП України дає підстави вважати, що позивачці виплачувалася середня заробітна плата на підставі частини першої статті 119 КЗпП України, оскільки інші частини не є релевантними до застосування.
Так, частина перша статті 119 КЗпП України закріплює гарантію збереження місця роботи (посади) і середнього заробітку для працівників на час виконання державних або громадських обов`язків, якщо за чинним законодавством України ці обов`язки можуть здійснюватись у робочий час. 
Водночас, як до 19 липня 2022 року, так і після цієї дати, вказана норма змін не зазнала.
Узагальнюючи вищенаведене, Суд у повній мірі погоджується і вважає правильним висновок судів попередніх інстанцій про те, що дії АРМА щодо застосування до позивачки частини третьої статті 119 КЗпП України, внаслідок чого її було позбавлено права на виплату середнього заробітку з 19 липня 2022 року, є протиправними. Відповідно, наказ АРМА від 19 липня 2022 року № 207/9-03-ос «Про внесення змін до деяких наказів АРМА щодо увільнених працівників центрального апарату АРМА» в частині пункту 16, що стосується позивачки, також є протиправним і підлягає скасуванню.
У відповідь на доводи касатора про те, що суди не застосували до спірних правовідносин статтю 24 Закону № 1702-IX, Суд зазначає таке.
За змістом указаної норми, соціальний і правовий захист військовослужбовців, які беруть участь у заходах підготовки та виконанні завдань територіальної оборони, здійснюється згідно із Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».
На членів добровольчих формувань територіальних громад під час їх участі у заходах підготовки добровольчих формувань територіальних громад, а також виконання ними завдань територіальної оборони поширюються гарантії соціального і правового захисту, передбачені Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».
За твердженнями скаржника, тлумачення статті 24 Закону № 1702-IX дає підстави для висновку, що на членів добровольчих формувань територіальних громад поширюються усі пільги та гарантії, передбачені Законом № 2011-XII, у тому числі, виплата грошового забезпечення. А відтак, виплата середнього заробітку позивачці призведе до збитків державного бюджету, а також нецільового використання цих коштів.
Однак Суд не може погодитися з указаними доводами відповідача.
Закон № 2011-XII відповідно до Конституції України визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі.
Дія цього Закону поширюється, зокрема, на членів добровольчих формувань територіальних громад під час їх участі у заходах підготовки добровольчих формувань територіальних громад, а також виконання ними завдань територіальної оборони України (пункт 4 частини першої статті 3 цього Закону).
Згідно зі статтею 1-2 Закону № 2011-XII військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами. У зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.
Питання виплати грошового забезпечення військовослужбовців урегульовано статтею 9 Закону № 2011-XII, відповідно до положень якої держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.
До складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.
Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця.
Ураховуючи те, що члени добровольчих формувань територіальних громад не проходять військову службу, не займають військових посад та не мають військових звань, вони не можуть претендувати на отримання грошового забезпечення, визначеного Законом № 2011-XII.
Підтвердженням тому є зміни, внесені законодавцем до частини третьої статті 119 КЗпП України. Очевидно, що за логікою законодавця, працівники, які проходять військову службу та отримують грошове забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону № 2011-XII не можуть одночасно отримувати середній заробіток на підприємстві, у якому вони працювали на час призову.
Водночас такі зміни не торкнулися осіб, які визначені у частині першій статті 119 КЗпП України (які не є військовослужбовцями), дія якої поширюється у даному випадку на позивачку. За такими особами продовжує зберігатися така гарантія, як виплата середнього заробітку. 
На тлі наведеного Суд констатує, що доводи касатора, які слугували підставою для відкриття касаційного провадження, не знайшли свого підтвердження у ході касаційного розгляду справи. 
Також Суд звертає увагу на те, що касаційна скарга АРМА не містить доводів щодо незгоди з висновками судів попередніх інстанцій у частині обрахунку розміру середнього заробітку ОСОБА_1 , а тому Суд не перевіряє правильність застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права у цій частині. 
У контексті обставин цієї справи та підстав касаційного провадження Судом надано відповідь на всі доводи касаційної скарги, які можуть вплинути на правильне вирішення справи.
Суд резюмує, що рішення судів попередніх інстанцій ґрунтуються на правильно встановлених фактичних обставинах справи, яким дана належна юридична оцінка. Суди правильно застосували норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, та не допустили порушень процесуального закону, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.
За правилами пункту 1 частини першої статті 349 КАС України суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення першої та (або) апеляційної інстанцій без змін, а скаргу без задоволення.
Згідно з частиною першою статті 350 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 341 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки Суд, переглянувши оскаржувані судові рішення у межах доводів і вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, не встановив підстав для їх скасування чи зміни, касаційна скарга АРМА в силу положень статті 350 КАС України задоволенню не підлягає.
VІІ. Судові витрати
З огляду на результат касаційного перегляду судові витрати не розподіляються.
Керуючись статтями 341, 345, 349, 350, 355, 356, 359 КАС України, Верховний Суд
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів залишити без задоволення.
Рішення Київського окружного адміністративного суду від 20 листопада 2023 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 30 грудня 2024 року у справі № 320/11927/22 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Судді | В.М. Соколов Л.О. Єресько   А.Г. Загороднюк