РІВНЕНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
і м е н е м У к р а ї н и

11 вересня 2026 року | м. Рівне | №460/11527/26

Рівненський окружний адміністративний суд у складі судді Друзенко Н.В., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи, адміністративну справу за позовом
| ОСОБА_1
до | Військової частини НОМЕР_1 НОМЕР_2 прикордонний загін Державної прикордонної служби України
| про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинення певних дій, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до Рівненського окружного адміністративного суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 , в якому просить суд:
-визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 прикордонний загін ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , бригада " ІНФОРМАЦІЯ_2 ") Державної 5 прикордонної служби України), яка полягає у ненарахуванні та невиплаті ОСОБА_1 : - додаткової винагороди у розмірі 100 000 гривень за період з січень-червень 2024, одноразової винагороди в розмірі 70000 гривень за кожні 30 днів (сумарно обчислених) за період з 26.04.2024 по 26.11.2024; індексації розміру грошового забезпечення за період січень-липень 2024 року; додаткової винагороди у розмірі 100 000 гривень за період з січень-лютий 2025 року; одноразової винагороди в розмірі 70000 гривень за кожні 30 днів (сумарно обчислених) за період січень-жовтень 2025 року; індексації розміру грошового забезпечення за період січень-червень 2025 року; індексації розміру грошового забезпечення за період січень-червень 2026 року;
-зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 прикордонний загін ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , бригада " ІНФОРМАЦІЯ_2 ") Державної прикордонної служби України) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 : додаткову винагороду у розмірі 100 000 гривень за період з січень-червень 2024; одноразову винагороду в розмірі 70000 гривень за кожні 30 днів (сумарно обчислених) за період з 26.04.2024 по 26.11.2024; індексацію розміру грошового забезпечення за період січень-липень 2024 року; додаткову винагороду у розмірі 100 000 гривень за період з січень-лютий 2025 року; одноразову винагороду в розмірі 70000 гривень за кожні 30 днів (сумарно обчислених) за період січень-жовтень 2025 року; індексацію розміру грошового забезпечення за період січень-червень 2025 року; індексацію розміру грошового забезпечення за період січень-червень 2026 року; компенсацію середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку з урахуванням трьох процентів річних від простроченої суми.
Ухвалою суду 01.07.2026 відкрито спрощене провадження без виклику сторін.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що з 16.09.2023 проходить військову службу за призовом під час мобілізації у НОМЕР_3 прикордонному загоні Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_1 ), а у періоди з 26.04.2024 по 26.11.2024, з 11.01.2025 по 02.11.2025 та з 22.11.2025 по 28.05.2026 безпосередньо брав участь у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України. Вказує, що, незважаючи на підтверджену безпосередню участь у таких заходах, відповідачем не виплачено додаткову винагороду у розмірі до 100 000 грн за травень 2024 року та січень 2025 року, не в повному обсязі виплачено таку винагороду за червень 2024 року та лютий 2025 року, а також не виплачено одноразову винагороду у розмірі 70 000 грн за кожні 30 днів виконання бойових (спеціальних) завдань, обчислених сумарно, за відповідні спірні періоди 2024–2025 років. Крім того, зазначає про ненарахування та невиплату індексації грошового забезпечення за періоди із січня по липень 2024 року, із січня по червень 2025 року та із січня по травень 2026 року, що, за його твердженням, підтверджується особовими картками про грошове забезпечення за 2024–2026 роки. Вважаючи бездіяльність відповідача щодо ненарахування та невиплати належних йому складових грошового забезпечення протиправною та такою, що порушує його право на належне грошове забезпечення під час проходження військової служби, позивач звернувся до суду з цим позовом.
Відповідач подав до суду відзив на позовну заяву, у якому заперечив проти задоволення позовних вимог та зазначив, що військова частина НОМЕР_1 діяла на підставі, у межах повноважень та у спосіб, визначені законодавством. Щодо вимог про виплату одноразової винагороди у розмірі 70 000 грн відповідач вказує, що відповідно до Особливостей, затверджених наказом Міністерства внутрішніх справ України від 01.09.2023 №726, підставою для її виплати є виконання військовослужбовцем бойових (спеціальних) завдань під час ведення бойових (спеціальних) дій на лінії бойового зіткнення з противником за визначених цим нормативним актом умов, а безпосередня участь військовослужбовця у таких завданнях має підтверджуватися відповідними документами, зокрема рапортом (донесенням) начальника (командира) підрозділу. Зазначає, що рапорти про залучення ОСОБА_1 до виконання таких бойових (спеціальних) завдань за спірні періоди до штабу НОМЕР_3 прикордонного загону від командира підрозділу не надходили, у зв`язку із чим підстави для виплати йому одноразової винагороди у розмірі 70 000 грн відсутні. При цьому відповідач наголошує, що позивач помилково ототожнює безпосередню участь у заходах із виконанням бойових завдань на лінії бойового зіткнення, що є необхідною умовою для виплати зазначеної винагороди. Щодо індексації грошового забезпечення відповідач посилається на те, що її проведення здійснюється в межах наявних фінансових ресурсів відповідних бюджетів та зазначає про відсутність відповідних кошторисних призначень Державної прикордонної служби України. Крім того, відповідач стверджує, що надані особова картка грошового забезпечення та архівні відомості підтверджують повну і своєчасну виплату позивачу належного грошового забезпечення та відповідних виплат згідно з постановою Кабінету Міністрів України №168. З огляду на наведене відповідач вважає, що протиправної бездіяльності стосовно позивача не допускав, його права не порушував, а тому просить у задоволенні позову відмовити в повному обсязі.
Розглянувши заяви по суті справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна заява, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 проходить військову службу у НОМЕР_3 прикордонному загоні Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_1 ).
Наказом начальника НОМЕР_3 прикордонного загону Державної прикордонної служби України «Про особовий склад» від 16.09.2023 №493-ОС солдата ОСОБА_1 прийнято на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, зараховано до списків особового складу та на всі види забезпечення.
Як вбачається з матеріалів справи, з 16.09.2023 по теперішній час позивач проходить військову службу за призовом під час мобілізації у НОМЕР_3 прикордонному загоні Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_1 ), що підтверджується довідками №2401 (а.с. 9) та №2323 (а.с. 10).
09.04.2025 ОСОБА_1 надано статус учасника бойових дій, що підтверджується посвідченням учасника бойових дій серії НОМЕР_4 (а.с. 7).
З метою отримання інформації щодо проходження позивачем військової служби та його безпосередньої участі у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, 21.05.2026 представник позивача звернувся до відповідача з адвокатським запитом, у якому просив повідомити, з якого часу ОСОБА_1 проходить військову службу у військовій частині НОМЕР_1 , чи брав він безпосередню участь у відповідних заходах та, у разі такої участі, зазначити конкретні періоди її здійснення.
Поряд із цим, 21.05.2026 представник позивача звернувся до відповідача з адвокатським запитом щодо грошового забезпечення ОСОБА_1 , у якому просив надати інформацію про розмір нарахованого та фактично виплаченого позивачу грошового забезпечення в розрізі кожного місяця проходження військової служби, починаючи з часу її проходження та по день отримання відповідного запиту, із зазначенням усіх видів та складових такого грошового забезпечення.
Як вбачається з листа командира військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_2 від 28.05.2026, ОСОБА_1 у періоди з 26.04.2024 по 26.11.2024, з 11.01.2025 по 02.11.2025 та з 22.11.2025 по теперішній час брав безпосередню участь у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, у складі НОМЕР_3 прикордонного загону (військова частина НОМЕР_1 ), перебуваючи у населених пунктах Харківської області.
Зазначені періоди безпосередньої участі ОСОБА_1 у відповідних бойових діях та заходах сторонами у справі не оспорюються.
Щодо першого підтвердженого періоду безпосередньої участі позивача у бойових діях та відповідних заходах — з 26.04.2024 по 26.11.2024 — позивач зазначає, що відповідачем не в повному обсязі проведено належні йому виплати грошового забезпечення та додаткових видів винагороди.
Зокрема, за твердженням позивача, за період з 01.05.2024 по 31.05.2024 відповідачем не виплачено додаткову винагороду у розмірі до 100 000 грн, передбачену за безпосередню участь військовослужбовця у бойових діях або здійсненні відповідних заходів, а за червень 2024 року таку додаткову винагороду виплачено не в повному розмірі.
Крім того, за вказаний період відповідачем взагалі не виплачено позивачу одноразову винагороду у розмірі 70 000 грн за кожні 30 днів виконання бойових (спеціальних) завдань, які обчислюються сумарно.
Також позивач зазначає, що відповідачем не нараховано та не виплачено індексацію грошового забезпечення за період із січня по липень 2024 року включно.
Позивач також вказує на аналогічне неналежне проведення відповідачем належних йому виплат з 11.01.2025 по 02.11.2025
Так, за твердженням позивача, відповідачем не виплачено додаткову винагороду у розмірі до 100 000 грн за січень 2025 року, а за лютий 2025 року таку винагороду виплачено не в повному обсязі.
Водночас відповідачем не виплачено позивачу одноразову винагороду у розмірі 70 000 грн за кожні 30 днів виконання бойових (спеціальних) завдань, які обчислюються сумарно, за період із січня по жовтень 2025 року включно.
Поряд із цим, за твердженням позивача, відповідачем не проведено нарахування та виплату індексації грошового забезпечення за період із січня по червень 2025 року включно.
Також, 22.11.2025 по 28.05.2026, протягом якого позивач також безпосередньо брав участь у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, позивач зазначає, що відповідачем не нараховано та не виплачено індексацію його грошового забезпечення за період із січня по травень 2026 року включно.
Як вбачається з наявних у матеріалах справи особових карток про грошове забезпечення ОСОБА_1 за 2024, 2025 та 2026 роки, відомості про нарахування та виплату позивачу у зазначених ним розмірах додаткової винагороди у розмірі до 100 000 грн за травень 2024 року та січень 2025 року, виплату такої винагороди у повному обсязі за червень 2024 року та лютий 2025 року, одноразової винагороди у розмірі 70 000 грн за кожні 30 днів виконання бойових (спеціальних) завдань, обчислених сумарно, за відповідні спірні періоди, а також індексації грошового забезпечення за січень–липень 2024 року, січень–червень 2025 року та січень–травень 2026 року відсутні.
Отже, спір у цій справі виник у зв`язку з ненарахуванням та/або невиплатою відповідачем ОСОБА_1 окремих складових належного йому грошового забезпечення під час проходження військової служби, а саме додаткової винагороди у розмірі до 100 000 грн за окремі періоди безпосередньої участі у бойових діях та відповідних заходах, одноразової винагороди у розмірі 70 000 грн за кожні 30 днів виконання бойових (спеціальних) завдань, обчислених сумарно, а також індексації грошового забезпечення за визначені позивачем періоди 2024–2026 років.
Вважаючи протиправною бездіяльність відповідача щодо ненарахування та невиплати зазначених складових грошового забезпечення та такою, що порушує його право на належне грошове забезпечення під час проходження військової служби, позивач звернувся до суду з цим позовом.
Щодо позовних вимог в частині нарахувати та виплатити ОСОБА_1 додаткову винагороду у розмірі 100 000 гривень за період з січень-червень 2024, суд зазначає наступне.
Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, визначені Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 № 2011-ХІІ (далі - Закон № 2011-ХІІ).
Статтею 1 Закону № 2011-XII передбачено, що соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі.
Держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів. Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері праці та соціальної політики, інші центральні органи виконавчої влади відповідно до їх компетенції розробляють та вносять у встановленому порядку пропозиції щодо грошового забезпечення військовослужбовців (частина перша статті 9 Закону № 2011-ХІІ).
Частиною другою та третьою статті 9 Закону № 2011-ХІІ обумовлено, що посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.
Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця.
За змістом абзацу 1 частини четвертої статті 9 цього Закону, грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.
За змістом статті 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», особливий період - період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої ст.106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, який в подальшому неодноразово продовжувався та на час розгляду справи не припинив свою дію.
На виконання Указів Президента України від 24 лютого 2022 року №64 «Про введення воєнного стану в Україні» та № 69 «Про загальну мобілізацію» Кабінетом Міністрів України прийнято постанову від 28.02.2022 № 168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» (далі - Постанова № 168), якою передбачено виплату військовослужбовцям, у тому числі Державної прикордонної служби України, які беруть безпосередню участь у бойових діях або забезпечують здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах здійснення зазначених заходів у період їх здійснення, додаткової винагороди, збільшеної до 100 000 грн у розрахунку на місяць пропорційно часу участі у таких діях та заходах. Виплата зазначеної винагороди здійснюється на підставі наказів командирів (начальників).
Отже, визначальною матеріально-правовою умовою виникнення у військовослужбовця права на отримання додаткової винагороди, збільшеної до 100 000 грн, є факт його безпосередньої участі у бойових діях або забезпеченні здійснення відповідних заходів з національної безпеки і оборони, відсічі та стримування збройної агресії у відповідному районі та у відповідний період. При цьому розмір такої винагороди визначається пропорційно часу фактичної участі військовослужбовця у відповідних діях або заходах.
Як встановлено судом, наказом начальника НОМЕР_3 прикордонного загону Державної прикордонної служби України «Про особовий склад» від 16.09.2023 №493-ОС солдата ОСОБА_1 прийнято на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, зараховано до списків особового складу та на всі види забезпечення. З 16.09.2023 позивач проходить військову службу у НОМЕР_3 прикордонному загоні (військова частина НОМЕР_1 ), що також підтверджується довідками №2401 та №2323.
Крім того, 09.04.2025 ОСОБА_1 надано статус учасника бойових дій, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_4 .
Водночас вирішальне значення для розгляду цієї частини позовних вимог має лист командира військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_2 від 28.05.2026, наданий у відповідь на адвокатський запит представника позивача від 21.05.2026.
Зі змісту зазначеного листа вбачається, що самою військовою частиною НОМЕР_1 підтверджено, що ОСОБА_1 у період з 26.04.2024 по 26.11.2024 безпосередньо брав участь у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, у складі НОМЕР_3 прикордонного загону, перебуваючи у населених пунктах Харківської області.
Таким чином, факт безпосередньої участі позивача у відповідних заходах у період з 26.04.2024 по 26.11.2024 підтверджений не лише доводами позивача, а безпосередньо документом, виданим відповідачем. Більше того, як встановлено судом, зазначена обставина відповідачем у межах цієї справи не заперечується.
Суд також враховує відомості особових карток про грошове забезпечення ОСОБА_1 за 2024 рік, з яких вбачається, що додаткова винагорода, передбачена постановою Кабінету Міністрів України №168, позивачу фактично нараховувалася та виплачувалася за окремі періоди його участі у відповідних заходах.
Наведена обставина має істотне значення для вирішення спору, оскільки свідчить про те, що право ОСОБА_1 на отримання додаткової винагороди, збільшеної до 100 000 грн пропорційно часу безпосередньої участі у відповідних заходах, фактично визнавалося самим відповідачем та реалізовувалося шляхом здійснення відповідних виплат.
Відтак у межах спірних правовідносин не йдеться про встановлення вперше самого права позивача на отримання додаткової винагороди чи про необхідність доведення того, що ОСОБА_1 взагалі належить до кола військовослужбовців, яким така винагорода може виплачуватися. Спір фактично стосується повноти її нарахування та виплати за окремі періоди, протягом яких безпосередня участь позивача у відповідних заходах документально підтверджена самим відповідачем.
Зокрема, матеріалами справи підтверджено, що за травень 2024 року додаткова винагорода, збільшена до 100 000 грн, позивачу не виплачена, а за червень 2024 року така винагорода виплачена не в повному обсязі, незважаючи на те, що обидва зазначені місяці повністю охоплюються підтвердженим військовою частиною періодом безпосередньої участі ОСОБА_1 у відповідних заходах — з 26.04.2024 по 26.11.2024.
При цьому відповідач, заперечуючи проти позову, посилається на необхідність документального підтвердження безпосередньої участі військовослужбовця у відповідних бойових діях або заходах та на відсутність окремих документів, передбачених відомчими нормативними актами.
Суд критично оцінює такі доводи відповідача у контексті встановлених у цій справі обставин.
Безумовно, виплата додаткової винагороди має здійснюватися з дотриманням установленої процедури та на підставі належних документів. Водночас установлені відомчими актами вимоги щодо оформлення рапортів, донесень, наказів та інших документів визначають внутрішній механізм документування участі військовослужбовця та реалізації його права на відповідну виплату, однак самі по собі не можуть нівелювати право на грошове забезпечення у випадку, коли фактичні обставини, з якими законодавство пов`язує виникнення такого права, належним чином підтверджені матеріалами справи.
Суд зауважує, що військовослужбовець, який безпосередньо виконує покладені на нього завдання в умовах воєнного стану, не наділений повноваженнями щодо складання, направлення та обліку рапортів (донесень) командирів підрозділів, видання наказів про виплату грошового забезпечення чи забезпечення належного документообігу між структурними підрозділами військової частини. Вчинення таких дій належить до компетенції відповідних посадових осіб та органів військового управління.
Відтак недотримання відповідними посадовими особами внутрішньої процедури оформлення документів, їх ненаправлення, несвоєчасне направлення або відсутність у розпорядженні фінансового органу військової частини не може саме по собі покладати негативні наслідки на військовослужбовця, який фактично виконав установлені законодавством умови для отримання відповідної винагороди.
Інший підхід за встановлених у цій справі обставин означав би покладення на позивача відповідальності за належне виконання посадовими особами відповідача їхніх організаційних та документальних обов`язків, на виконання яких позивач не має можливості впливати.
Більше того, у цій справі відповідач власним листом від 28.05.2026 підтвердив безпосередню участь ОСОБА_1 у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, у період з 26.04.2024 по 26.11.2024, а особові картки грошового забезпечення свідчать про те, що додаткова винагорода, збільшена до 100 000 грн, за частину цього періоду позивачу фактично виплачувалася.
За таких обставин посилання відповідача виключно на недоліки документального оформлення як на підставу для невиплати винагороди за інші періоди, які охоплюються тим самим підтвердженим періодом безпосередньої участі позивача у відповідних заходах, суд розцінює як прояв надмірного формалізму.
На переконання суду, застосування процедурних вимог не повинно перетворюватися на самоціль та призводити до позбавлення військовослужбовця передбаченої державою виплати за фактично виконані ним в умовах воєнного стану завдання, якщо факт виконання умов для її одержання підтверджений належними та достатніми доказами.
У цьому випадку надмірно формальне застосування відповідачем вимог щодо документального оформлення фактично призвело до невиплати позивачу частини належного йому грошового забезпечення, незважаючи на підтвердження самим відповідачем обставин безпосередньої участі ОСОБА_1 у відповідних заходах. Такий підхід не відповідає меті встановлення додаткової винагороди, яка полягає у підвищеному матеріальному забезпеченні військовослужбовців з огляду на особливий характер, інтенсивність та небезпечні умови виконуваних ними завдань.
Разом з тим суд звертає увагу, що доводи відповідача про ненадходження рапортів стосуються насамперед одноразової винагороди у розмірі 70 000 грн за кожні 30 сумарно обчислених днів виконання бойових (спеціальних) завдань на лінії бойового зіткнення. У відзиві відповідач зазначає, що саме рапорти про залучення ОСОБА_1 до виконання таких завдань до штабу НОМЕР_3 прикордонного загону не надходили, у зв`язку із чим вважає відсутніми підстави для виплати 70 000 грн.
Натомість предметом оцінки у цій частині спору є інша виплата — додаткова винагорода, збільшена до 100 000 грн, право на яку постанова Кабінету Міністрів України №168 пов`язує з безпосередньою участю у бойових діях або забезпеченням здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі та стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо у районах здійснення таких заходів.
Отже, посилання відповідача на відсутність документів, необхідних для виплати окремої одноразової винагороди у розмірі 70 000 грн, саме по собі не спростовує права позивача на додаткову винагороду, збільшену до 100 000 грн, за періоди, щодо яких його безпосередню участь у відповідних заходах підтверджено належними доказами.
Суд також враховує, що відповідно до особових карток грошового забезпечення відповідач здійснював позивачу часткові виплати зазначеної додаткової винагороди. Отже, поведінка самого відповідача свідчить про визнання наявності у ОСОБА_1 права на таку винагороду за час його безпосередньої участі у відповідних заходах. За таких умов вибіркове здійснення виплати за окремі місяці чи частини місяців за відсутності належного обґрунтування причин її невиплати за інші документально підтверджені періоди не може вважатися правомірним.
Відповідач як суб`єкт владних повноважень не надав суду переконливих доказів того, що у травні та червні 2024 року характер або умови проходження служби ОСОБА_1 змінилися таким чином, що він перестав відповідати умовам отримання додаткової винагороди, збільшеної до 100 000 грн. Навпаки, лист відповідача від 28.05.2026 прямо відносить весь період з 26.04.2024 по 26.11.2024 до періоду безпосередньої участі позивача у відповідних заходах.
Враховуючи наведене у сукупності, суд доходить висновку, що факт безпосередньої участі ОСОБА_1 у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, у період з 26.04.2024 по 26.11.2024 належним чином підтверджений матеріалами справи та самим відповідачем не заперечується. При цьому часткове нарахування та виплата позивачу додаткової винагороди, збільшеної до 100 000 грн, додатково підтверджує наявність у нього права на таку виплату, а тому саме право ОСОБА_1 на її отримання за документально підтверджений період безпосередньої участі у відповідних заходах суд під сумнів не ставить.
За таких обставин невиплата позивачу додаткової винагороди за травень 2024 року та її виплата не в повному обсязі за червень 2024 року за відсутності доказів припинення або переривання у ці місяці його безпосередньої участі у відповідних заходах є необґрунтованою. Недоліки внутрішнього документального оформлення та документообігу військової частини не можуть бути достатньою правовою підставою для позбавлення військовослужбовця гарантованої державою виплати за фактично виконані ним завдання.
Таким чином, позовні вимоги у цій частині є обґрунтованими та підлягають задоволенню шляхом визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 додаткової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 №168, збільшеної до 100 000 грн у розрахунку на місяць пропорційно часу його безпосередньої участі у відповідних діях та заходах, за підтверджений спірний період, з урахуванням сум, які були фактично нараховані та виплачені позивачу, та зобов`язання відповідача здійснити відповідне нарахування і виплату.
Щодо позовних вимог в частині нарахування та виплати одноразової винагороди в розмірі 70000 гривень за кожні 30 днів (сумарно обчислених) за період з 26.04.2024 по 26.11.2024, суд зазначає наступне.
На виконання Указів Президента України від 24 лютого 2022 року № 64 "Про введення воєнного стану в Україні" та № 69 "Про загальну мобілізацію", 28 лютого 2022 року Кабінетом Міністрів України прийнята Постанова № 168, пунктом 1-1 якої установлено, що на період воєнного стану:
військовослужбовцям Збройних Сил, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Головного управління розвідки Міністерства оборони, Національної гвардії, Державної прикордонної служби, Управління державної охорони, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації, Державної спеціальної служби транспорту (далі - військовослужбовці), членам груп протиповітряної оборони, які беруть безпосередню участь у бойових діях або здійсненні заходів, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, перебуваючи безпосередньо в районах їх здійснення, на тимчасово окупованій Російською Федерацією території України, на території між позиціями сил оборони та позиціями військ держави-агресора, на території держави-агресора, щомісяця виплачується додаткова винагорода у розмірі 100 000 гривень в розрахунку на місяць пропорційно часу участі у таких діях та заходах. У разі виконання бойових (спеціальних) завдань під час ведення бойових (спеціальних) дій на лінії бойового зіткнення з противником на відстані виконання бойових (спеціальних) завдань військовою частиною (підрозділом, зокрема зведеним) першого ешелону оборони або наступу (контрнаступу, контратаки) до ротного опорного пункту включно, а також на тимчасово окупованій Російською Федерацією території України, на території між позиціями сил оборони та позиціями військ держави-агресора в районах ведення воєнних (бойових) дій та на території держави-агресора військовослужбовцям додатково виплачується одноразова винагорода в розмірі 70000 гривень за кожні 30 днів (сумарно обчислених) виконання таких завдань;
військовослужбовцям, які виконують бойові (спеціальні) завдання у складі органу військового управління, штабу угруповання військ (сил) або штабу тактичної групи до пункту управління оперативно-стратегічного угруповання військ включно, а також у складі командування та штабу військової частини (зведеного підрозділу) (у тому числі поза районами ведення бойових (воєнних) дій), який здійснює оперативне (бойове) управління військовими частинами та підрозділами, що ведуть воєнні (бойові) дії на лінії бойового зіткнення на відстані виконання бойових (спеціальних) завдань військовою частиною (підрозділом, зокрема зведеним) першого ешелону оборони або наступу (контрнаступу, контратаки), виплачується додаткова винагорода у розмірі 50000 гривень в розрахунку на місяць пропорційно часу виконання таких завдань відповідно до умов, визначених Міністерством оборони;
військовослужбовцям, які здійснюють бойові (спеціальні) завдання у період здійснення заходів, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, щомісяця виплачується додаткова винагорода у розмірі 30000 гривень в розрахунку на місяць пропорційно часу виконання таких завдань.
Відповідно до абзацу 1 пункту 1-2 Постанови № 168, виплата додаткової винагороди та одноразової винагороди здійснюється на підставі наказів командирів (начальників).
Так, наказом Міністерства внутрішніх справ України від 01 вересня 2023 року № 726, затверджено Особливості виплати додаткової винагороди, винагороди за особливості проходження служби (навчання) під час воєнного стану (особливого періоду) та порядок і умови виплати одноразової винагороди військовослужбовцям Державної прикордонної служби України (далі - Особливості № 726).
Відповідно до пункту 1 Особливостей № 726, ці Особливості визначають процедуру здійснення виплати на період воєнного стану військовослужбовцям Державної прикордонної служби України (далі - військовослужбовці) додаткової винагороди, винагороди за особливості проходження служби (навчання) під час воєнного стану (особливого періоду), порядок і умови виплати одноразової винагороди військовослужбовцям Державної прикордонної служби України, встановлюють перелік бойових (спеціальних) завдань та заходів, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, для здійснення такої виплати з урахуванням завдань, покладених на Державну прикордонну службу України (далі - Держприкордонслужба).
Підпунктом 4 пункту 2 Особливостей № 726 передбачено, що на період воєнного стану виплачуються: одноразова винагорода в розмірі 70000 гривень військовослужбовцям у разі виконання бойових (спеціальних) завдань під час ведення бойових (спеціальних) дій на лінії бойового зіткнення з противником на відстані виконання бойових (спеціальних) завдань військовою частиною (підрозділом, зокрема зведеним) першого ешелону оборони або наступу (контрнаступу, контратаки) до ротного опорного пункту включно, а також на тимчасово окупованій Російською Федерацією території України, на території між позиціями сил оборони та позиціями військ держави-агресора в районах ведення воєнних (бойових) дій та на території держави-агресора за кожні 30 днів (сумарно обчислених) виконання таких завдань.
Згідно з п.8 Особливостей № 726 документами, що підтверджують безпосередню участь військовослужбовців у бойових діях або заходах та здійснення бойових (спеціальних) завдань у період здійснення заходів, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, є:
бойовий наказ (бойове розпорядження);
журнал бойових дій (службово-бойових дій, вахтовий, навігаційно-вахтовий, навігаційний журнал, журнал ведення оперативної обстановки) або звіт про виконання бойового (спеціального) завдання, або бойове донесення, або постова відомість під час охорони об`єкта, на який було здійснено збройний напад, копії чи витяги з них, або посвідчення про відрядження з відміткою про прибуття (вибуття) до (з) району виконання завдання (у разі виконання завдань, визначених абзацом сьомим підпункту 1 пункту 4 цих Особливостей);
рапорт (донесення) начальника (командира) підрозділу про участь кожного військовослужбовця (у тому числі з доданих або оперативно підпорядкованих підрозділів) у бойових діях або заходах, у виконанні бойових (спеціальних) завдань, у тому числі визначених підпунктом 4 пункту 2 цих Особливостей, із зазначенням військового звання, прізвища, власного імені та по батькові (за наявності), району участі військовослужбовця в бойових діях або заходах, у виконанні бойових (спеціальних) завдань, періодів (кількості днів) участі в бойових діях або заходах, у виконанні бойових (спеціальних) завдань.
Для військовослужбовців, які відряджені до військових частин, органів військового управління інших складових сил оборони, безпосередня участь у бойових діях або заходах, виконання (здійснення) бойових (спеціальних) завдань, за здійснення яких передбачається виплата додаткової винагороди, визначеної абзацами другим - четвертим підпункту 1 пункту 2 цих Особливостей, та одноразової винагороди, визначеної підпунктом 4 пункту 2 цих Особливостей, підтверджується відповідними військовими частинами, органами військового управління інших складових сил оборони з наданням відомостей про періоди участі в бойових діях або заходах, виконання таких завдань та із зазначенням кількості днів виконання бойових (спеціальних) завдань, визначених підпунктом 4 пункту 2 цих Особливостей.
Відповідно до п.12 Особливостей № 726 райони ведення воєнних (бойових) дій визначаються рішенням Головнокомандувача Збройних Сил України.
Суд зазначає, що ключовим правовим питанням, щодо якого виник спір у цій частині позовних вимог, є наявність у ОСОБА_1 як військовослужбовця НОМЕР_3 прикордонного загону Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_1 ) права на отримання одноразової винагороди у розмірі 70 000 грн за кожні 30 днів виконання бойових (спеціальних) завдань, обчислених сумарно, за період з 26.04.2024 по 26.11.2024.
З аналізу положень постанови Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 №168 та Особливостей виплати додаткової винагороди, винагороди за особливості проходження служби (навчання) під час воєнного стану (особливого періоду) та порядку і умов виплати одноразової винагороди військовослужбовцям Державної прикордонної служби України, затверджених наказом Міністерства внутрішніх справ України від 01.09.2023 №726 (далі – Особливості №726), вбачається, що одноразова винагорода у розмірі 70 000 грн за кожні 30 днів, сумарно обчислених, виплачується військовослужбовцям Державної прикордонної служби України у разі виконання ними бойових (спеціальних) завдань під час ведення бойових (спеціальних) дій на лінії бойового зіткнення з противником на відстані виконання бойових (спеціальних) завдань військовою частиною (підрозділом, зокрема зведеним) першого ешелону оборони або наступу (контрнаступу, контратаки) до ротного опорного пункту включно, а також в інших визначених законодавством районах виконання відповідних бойових (спеціальних) завдань.
Пунктом 8 Особливостей №726 визначено перелік документів, якими підтверджується безпосередня участь військовослужбовців у бойових діях або заходах та виконання бойових (спеціальних) завдань. До таких документів, зокрема, віднесено бойовий наказ (бойове розпорядження), журнал бойових дій, службово-бойових дій, журнал ведення оперативної обстановки або бойове донесення, відповідні витяги з них, а також рапорт (донесення) начальника (командира) підрозділу про участь кожного військовослужбовця у бойових діях або заходах та виконанні бойових (спеціальних) завдань із зазначенням району, періоду та кількості днів такої участі.
Аналіз наведеного нормативного регулювання дає суду підстави для висновку, що визначальним юридичним фактом для виникнення у військовослужбовця права на відповідну одноразову винагороду є не сам по собі факт складання чи нескладання окремого рапорту командиром підрозділу, а фактичне виконання військовослужбовцем бойових (спеціальних) завдань у передбачених Особливостями №726 умовах та наявність документального підтвердження такого виконання. При цьому положення пункту 8 Особливостей №726 не можуть тлумачитися таким чином, що рапорт командира підрозділу є єдиним та виключним доказом виконання військовослужбовцем бойових (спеціальних) завдань, оскільки самим змістом цієї норми передбачено декілька видів документів, якими підтверджуються відповідні обставини.
Судом встановлено, що наказом начальника НОМЕР_3 прикордонного загону Державної прикордонної служби України «Про особовий склад» від 16.09.2023 №493-ОС солдата ОСОБА_1 прийнято на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, зараховано до списків особового складу та на всі види забезпечення.
Як вбачається з матеріалів справи, з 16.09.2023 по теперішній час позивач проходить військову службу за призовом під час мобілізації у НОМЕР_3 прикордонному загоні Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_1 ), що підтверджується довідками №2401 та №2323.
Крім того, 09.04.2025 ОСОБА_1 надано статус учасника бойових дій, що підтверджується посвідченням учасника бойових дій серії НОМЕР_4 .
Водночас із листа командира військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_2 від 28.05.2026 вбачається, що у період з 26.04.2024 по 26.11.2024 ОСОБА_1 у складі НОМЕР_3 прикордонного загону (військова частина НОМЕР_1 ) безпосередньо брав участь у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, перебуваючи у населених пунктах Харківської області.
Таким чином, факт безпосередньої участі ОСОБА_1 у відповідних бойових діях та заходах у період з 26.04.2024 по 26.11.2024 підтверджений безпосередньо самим відповідачем та сторонами у справі не оспорюється.
Крім того, судом досліджено наявні у матеріалах справи витяги з журналів бойових дій НОМЕР_3 прикордонного загону, зокрема №28/59 (гриф) від 26.04.2024 та №28/78 (гриф) від 23.05.2024, зі змісту яких вбачається залучення позивача до виконання бойових (спеціальних) завдань у відповідних районах ведення бойових дій.
Зі змісту зазначених документів у їх сукупності вбачається, що позивач виконував бойові (спеціальні) завдання та брав безпосередню участь у бойових діях або здійсненні заходів, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, безпосередньо у районах ведення бойових дій на лінії бойового зіткнення з противником на глибину виконання бойових (спеціальних) завдань відповідним підрозділом першого ешелону оборони або наступу (контрнаступу, контратаки) до ротного опорного пункту включно.
Поряд із цим, суд враховує відомості особових карток про грошове забезпечення ОСОБА_1 за 2024 рік, відповідно до яких позивачу протягом спірного періоду нараховувалась та виплачувалась додаткова винагорода, передбачена постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 №168, збільшена до 100 000 грн у розрахунку на місяць пропорційно дням безпосередньої участі у бойових діях або забезпеченні здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі та стримування збройної агресії.
Наведена обставина додатково свідчить про те, що сам відповідач визнавав факт участі ОСОБА_1 у відповідних бойових діях та заходах і здійснював нарахування його грошового забезпечення з урахуванням такого факту. Аналогічне доказове значення часткової виплати збільшеної додаткової винагороди покладено в основу наданого суду зразка.
Заперечуючи проти задоволення позовних вимог у цій частині, відповідач посилається на те, що рапорти про залучення ОСОБА_1 до виконання бойових (спеціальних) завдань під час ведення бойових (спеціальних) дій на лінії бойового зіткнення з противником у складі підрозділу до ротного опорного пункту включно, необхідні для виплати одноразової винагороди за кожні 30 сумарно обчислених днів виконання бойових (спеціальних) завдань, до штабу НОМЕР_3 прикордонного загону від командира відповідного підрозділу не надходили. Саме з цієї підстави відповідач вважає відсутніми правові підстави для виплати позивачу одноразової винагороди у розмірі 70 000 грн.
Оцінюючи такі доводи відповідача, суд зазначає, що ненадходження рапортів командира підрозділу до штабу НОМЕР_3 прикордонного загону не може саме по собі мати наслідком позбавлення позивача права на відповідну винагороду, якщо фактичне виконання ним бойових (спеціальних) завдань підтверджується іншими належними та допустимими доказами.
ОСОБА_1 як військовослужбовець не є суб`єктом, на якого покладено обов`язок щодо складання, реєстрації, направлення до штабу військової частини або контролю проходження відповідних рапортів. Такі документи складаються та направляються уповноваженими командирами та іншими посадовими особами військової частини, а тому неналежне виконання ними обов`язків щодо документального оформлення участі військовослужбовця у бойових (спеціальних) завданнях не може створювати негативних правових наслідків для військовослужбовця, який фактично такі завдання виконував.
Суд наголошує, що позивач не має рівного з відповідачем доступу до бойових наказів, бойових розпоряджень, журналів бойових дій, рапортів, донесень та інших документів внутрішнього службового обліку. Саме відповідач є розпорядником такої документації та саме на його посадових осіб покладено обов`язок належного документального оформлення участі військовослужбовців у бойових діях та виконанні бойових (спеціальних) завдань.
Відтак відсутність у відповідача окремого рапорту командира підрозділу або неналежне ведення обліку днів виконання бойових (спеціальних) завдань не спростовує факту виконання ОСОБА_1 таких завдань, якщо відповідний факт підтверджений іншими належними доказами. Покладення негативних наслідків неналежного внутрішнього документообігу військової частини на військовослужбовця означало б, що реалізація його права на гарантоване державою грошове забезпечення фактично залежить не від характеру та умов виконаних ним бойових завдань, а від належності виконання посадовими особами відповідача своїх організаційних функцій.
При цьому відповідно до частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України саме на відповідача як суб`єкта владних повноважень покладається обов`язок доказування правомірності своїх рішень, дій чи бездіяльності.
Отже, саме відповідач повинен був довести суду правомірність невключення ОСОБА_1 до відповідних наказів про виплату одноразової винагороди та правомірність її ненарахування і невиплати за період з 26.04.2024 по 26.11.2024.
Натомість відповідач не надав суду належних та достатніх доказів, які б спростовували відомості наявних у матеріалах справи документів щодо виконання ОСОБА_1 бойових (спеціальних) завдань у спірний період, не довів, що позивач у цей період не перебував у відповідних районах ведення бойових дій або не виконував завдань в умовах, передбачених підпунктом 4 пункту 2 Особливостей №726.
Посилання ж відповідача виключно на ненадходження рапортів від командира підрозділу, за наявності інших документів, які підтверджують відповідні обставини, не є достатнім доказом відсутності у позивача права на спірну винагороду.
Суд критично оцінює позицію відповідача про відсутність підстав для виплати ОСОБА_1 одноразової винагороди виключно з мотивів ненадходження відповідних рапортів, оскільки такий підхід не враховує змісту наявних у матеріалах справи доказів та фактичного підтвердження самим відповідачем участі позивача у бойових діях та відповідних заходах у період з 26.04.2024 по 26.11.2024.
На переконання суду, такий підхід відповідача є надмірно формальним та фактично ставить реалізацію передбаченої державою соціальної гарантії військовослужбовця у залежність від належного виконання іншими посадовими особами внутрішніх організаційних і документальних процедур, на які сам військовослужбовець не має можливості впливати.
Недоліки в організації роботи військової частини, неналежне ведення службового обліку, нескладення або ненаправлення внутрішніх службових документів не можуть погіршувати правове становище військовослужбовця, який фактично виконував покладені на нього бойові обов`язки. Інший підхід призвів би до безпідставного обмеження права позивача на отримання встановленої державою винагороди з причин, які не залежать від його волі та поведінки.
Відтак право військовослужбовця на одноразову винагороду не може бути поставлене у залежність виключно від наявності у фінансового органу військової частини окремого рапорту командира підрозділу, якщо фактичне виконання військовослужбовцем бойових (спеціальних) завдань у визначених законодавством умовах підтверджено сукупністю інших належних та допустимих доказів.
За встановлених у цій справі обставин суд доходить висновку, що наявні докази у своїй сукупності підтверджують залучення ОСОБА_1 у період з 26.04.2024 по 26.11.2024 до виконання бойових (спеціальних) завдань під час ведення бойових (спеціальних) дій у визначених Особливостями №726 умовах, а відповідачем не надано належних доказів на спростування таких обставин.
Враховуючи встановлені обставини справи, зміст листа командира військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_2 від 28.05.2026, довідок №2401 та №2323, особових карток про грошове забезпечення ОСОБА_1 , а також наявних у матеріалах справи витягів із журналів бойових дій, суд доходить висновку про підтвердженість виконання позивачем бойових (спеціальних) завдань у спірний період та, відповідно, наявність у нього права на отримання передбаченої законодавством одноразової винагороди.
Отже, ОСОБА_1 набув право на нарахування та виплату одноразової винагороди у розмірі 70 000 грн за кожні 30 днів, сумарно обчислених, виконання бойових (спеціальних) завдань за період з 26.04.2024 по 26.11.2024.
За таких обставин бездіяльність відповідача щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 зазначеної одноразової винагороди за спірний період не може вважатися правомірною, а тому позовні вимоги у цій частині є обґрунтованими та підлягають задоволенню шляхом зобов`язання відповідача здійснити нарахування та виплату ОСОБА_1 одноразової винагороди у розмірі 70 000 грн за кожні 30 днів (сумарно обчислених) виконання бойових (спеціальних) завдань за період з 26.04.2024 по 26.11.2024, з урахуванням фактично виплачених сум, якщо такі виплати мали місце.
Щодо позовних вимог в частині нарахування та виплати позивачу індексацію розміру грошового забезпечення за період січень-липень 2024 року; індексацію розміру грошового забезпечення за період січень-червень 2025 року; індексацію розміру грошового забезпечення за період січень-червень 2026 року, суд зазначає наступне.
Правові, економічні та організаційні основи підтримання купівельної спроможності населення України в умовах зростання цін з метою дотримання встановлених Конституцією України гарантій щодо забезпечення достатнього життєвого рівня населення України визначені Законом України Про індексацію грошових доходів населення №1282-ХІІ (далі - Закон № 1282-ХІІ).
У статті 1 Закону № 1282-ХІІ визначено, що індексація грошових доходів населення - це встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг.
Відповідно до статті 2 Закону № 1282-ХІІ індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, зокрема, оплата праці (грошове забезпечення). Індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення.
Статтею 4 Закону № 1282-ХІІ визначено, що індексація грошових доходів населення проводиться в разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 103 відсотка.
Обчислення індексу споживчих цін для індексації грошових доходів населення провадиться наростаючим підсумком, починаючи з місяця введення в дію цього Закону.
Для проведення подальшої індексації грошових доходів населення обчислення індексу споживчих цін починається за місяцем, у якому індекс споживчих цін перевищив поріг індексації, зазначений у частині першій цієї статті.
Підвищення грошових доходів населення, у зв`язку з індексацією здійснюється з першого числа місяця, що настає за місяцем, у якому опубліковано індекс споживчих цін.
У разі якщо грошові доходи населення підвищено з урахуванням прогнозного рівня інфляції випереджаючим шляхом, при визначенні обсягу підвищення грошових доходів у зв`язку із індексацією враховується рівень такого підвищення у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.
Частинами першою-другою статті 5 Закону № 1282-ХІІ встановлено, що підприємства, установи та організації підвищують розміри оплати праці у зв`язку з індексацією за рахунок власних коштів. Підприємства, установи та організації, що фінансуються чи дотуються з Державного бюджету України, підвищують розміри оплати праці (грошового забезпечення) у зв`язку з індексацією за рахунок власних коштів і коштів Державного бюджету України. Проведення індексації грошових доходів населення здійснюється у межах фінансових ресурсів бюджетів усіх рівнів, бюджету Пенсійного фонду України та бюджетів інших фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування на відповідний рік (частина шоста статті 5 Закону №1282-ХІІ).
Проведення індексації грошових доходів населення здійснюється, зокрема, у межах фінансових ресурсів бюджетів усіх рівнів (частина 6 статті 5 Закону України № 1282-ХІІ).
З метою реалізації Закону №1282-ХІІ постановою Кабінету Міністрів України від 17 березня 2003 року № 1078 затверджено Порядок проведення індексації грошових доходів населення, яким визначені правила обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації та сум індексації грошових доходів населення (далі - Порядок № 1078), відповідно до пункту 1 якого цей Порядок визначає правила обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації та сум індексації грошових доходів населення і поширюється на підприємства, установи та організації незалежно від форми власності і господарювання, а також на фізичних осіб, що використовують працю найманих працівників.
Згідно з пунктом 2 Порядку № 1078 індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані в гривнях на території України, які не мають разового характеру, зокрема, грошове забезпечення військовослужбовців, поліцейських, осіб рядового і начальницького складу, посадових осіб митної служби.
Відповідно до пункту 6 Порядку № 1078 виплата сум індексації грошових доходів здійснюється за рахунок джерел, з яких провадяться відповідні грошові виплати населенню, а саме: підприємства, установи та організації, що фінансуються чи дотуються з державного бюджету, підвищують розміри оплати праці (грошового забезпечення) у зв`язку з індексацією за рахунок власних коштів і коштів державного бюджету.
Щодо нарахування відповідачем індексації за період з 01.01.2024 по 06.07.2024, суд зазначає наступне.
Статтею 39 Закону України "Про Державний бюджет України на 2024 рік" від 09.11.2023 № 3460-IX встановлено, що обчислення індексу споживчих цін для індексації грошових доходів населення провадиться наростаючим підсумком, починаючи з 1 січня 2024 року.
Тобто, у 2024 право на проведення індексації заробітної плати працівників поновлюється.
Відповідно до Постанови № 1078 підвищення грошових доходів громадян у зв`язку з індексацією здійснюється з першого числа місяця, що настає за місяцем, у якому офіційно опубліковано індекс споживчих цін, що публікується Держстатом не пізніше 10 числа кожного місяця.
Тобто, базовим місяцем нарахування індексації зарплати буде грудень 2023, оскільки нарахування індексації відновили з 01.01.2024. Якщо ж у січні буде підвищено заробітну плату, то базовим місяцем вважатиметься січень 2024.
Індекси споживчих цін опубліковані Державною службою статистики України становили: за січень - 100,4%; за лютий - 100,3%; за березень - 100,5%; за квітень - 100,2%; за травень - 100,6%; за червень - 102,2%, у липні 2024 року - 100,00%, у серпні 2024 року - 100,6%.

100,2%; за травень - 100,6%; за червень - 102,2%, у липні 2024 року - 100,00%, у серпні 2024 року - 100,6%.
Отже, з січня до серпня 2024 року права на поточну індексацію не виникало, оскільки приріст індексу споживчих цін (ІСЦ) не перевищував поріг індексації 103%, внаслідок чого підстав для нарахування та виплати позивачу поточної індексації грошового забезпечення у січні-лютому 2024 року не було.
Так, наростаючим підсумком індекс споживчих цін у період з січня по червень 2024 року перевищив 103 % в червні 2024 року.
Відповідно до пункту 1-1 Порядку №1078, підвищення грошових доходів громадян у зв`язку з індексацією здійснюється з першого числа місяця, що настає за місяцем, в якому офіційно опубліковано індекс споживчих цін.
Враховуючи приписи вказаної норми та те, що індекс споживчих цін за червень 2024 року опублікований в газеті "Урядовий кур`єр" 12 липня 2024 року, індексація в 2024 році має нараховуватися з серпня 2024 року.
Таким чином, позивачу індексація за період 01.01.2024 по 06.07.2024 правомірно виплачена не була, оскільки відповідне право на неї не виникло.
Щодо нарахування відповідачем індексації за період з 01.01.2025 по 01.06.2025 року.
Відповідно до ст. 34 Закону України від 19.11.2024 р. № 4059-IX Про Державний бюджет України на 2025 рік (далі Закон № 4059) обчислення індексу споживчих цін (далі ІСЦ) для індексації грошових доходів населення провадиться наростаючим підсумком, починаючи з 1 січня 2025 року, який приймається за 1 або 100%. Сума індексації, яка склалася у грудні 2024 р., у січні 2025 року не нараховується.
Отже, з січня 2025 року встановлено єдиний підхід для обчислення ІСЦ для проведення індексації грошових доходів населення у 2025 році.
Таким чином, ІСЦ у січні 2025 р. приймається за 1 або 100 відсотків. Січень 2025 року вважається базовим. Обчислення ІСЦ для проведення індексації починається з лютого 2025 року. При цьому, відповідно до Закону №4059 збереження раніше визначеної суми індексації не передбачено.
Перша індексація (на 4,4%) за новим порядком відбулася з 1 липня 2025 року, оскільки індекс інфляції перевищив поріг 103%.
Враховуючи вищевказане, позивачу має право на нарахування та виплату індексація за період 01.01.2025 по 06.06.2025, позовні вимоги в цій частині є обґрунтованими та підлягають задоволенню.
Щодо індексації грошового забезпечення позивача у 2026 році (01.01.2026 р. по 06.06.2026 р.), суд виходить з наступного.
Так, статтею 41 Закону України Про Державний бюджет України на 2026 рік від 03.12.2025 року № 4695-ІХ (далі по тексту - Закон № 4695-ІХ) встановлено, що обчислення індексу споживчих цін для індексації грошових доходів населення провадиться наростаючим підсумком починаючи з січня 2026 року, який приймається за 1 або 100 відсотків. Сума індексації, яка склалася у грудні 2025 року, у січні 2026 року не нараховується.
Отже, нарахування та виплата індексації грошового забезпечення проводиться з січня 2026 року з урахуванням місяця підвищення доходу - січень 2026 року.
Згідно з даними, розміщеними на офіційному сайті Державної служби статистики України, індекс споживчих цін у січні 2026 року не перевищував 103% (січень 100,7%).
Таким чином, за період з січеня 2026 року (за період з 01.01.2026 р. по 06.06.2026 р). індексація не проводиться, оскільки не було перевищення порогу індексації 103% відповідно до даних Державної служби статистики України.
Враховуючи викладене, суд вважає, що у спірних правовідносинах відповідачем не порушено прав позивача, протилежного судовим розглядом не встановлено, а позивачем не доведено.
З огляду на викладене, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог.
Щодо позовних вимог в частині нарахування та виплати компенсації середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку з урахуванням трьох процентів річних від простроченої суми.
Відповідно до ст. 1 Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати" від 19 жовтня 2000 року № 2050-III (далі по тексту - Закон № 2050-III) підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).
Стаття 2 Закону № 2050-III визначає, що компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з дня набрання чинності цим Законом.
Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії; соціальні виплати; стипендії; заробітна плата (грошове забезпечення) та інші.
У відповідності до статті 3 Закону № 2050-ІІІ сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але невиплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться).
Згідно зі статтею 4 даного Закону виплата громадянам суми компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць.
З метою реалізації Закону № 2050-ІІІ Уряд прийняв постанову від 21.02.2001 №159, якою затвердив Порядок проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати (далі - Порядок №159).
Пунктами 2, 3 вказаного Порядку передбачено, що компенсація громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати (далі - компенсація) проводиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати грошових доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з 01 січня 2001 року.
Компенсації підлягають такі грошові доходи, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру: пенсії або щомісячне довічне грошове утримання (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством).
Згідно із пунктом 4 цього Порядку сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100.
Зміст зазначених норм права дає підстави дійти висновку, що основними умовами для виплати суми компенсації є порушення встановлених строків виплати нарахованих доходів (у тому числі грошового забезпечення) та виплата нарахованих доходів. Виплата компенсації втрати частини доходів здійснюється в день виплати основної суми доходу.
Такий висновок узгоджується із правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постановах від 16.04.2020 у справі №200/11292/19-а, від 24.01.2023 у справі №200/10176/19-а, від 20.04.2023 у справі №200/11746/19-а, від 18.05.2023 у справах № 200/14129/19-а, № 200/14127/19-а та від 07.06.2023 року по справі № 200/299/21-а, від 31.07.2024 року по справі №480/1704/19, від 14.05.2025 по справі № 160/672/24.
Відповідно до ч.5 ст.242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Відповідачем дохід у вигляді спірних сум грошового забезпечення позивачу виплачено не було, що не заперечується позивачем.
Отже, за відсутності виплаченого доходу, компенсація такого доходу у зв`язку з порушенням строку його виплати проводитися не могла.
Приписами ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Зі змісту наведеної правової норми вбачається, що судовому захисту підлягають лише порушені права, свободи і інтереси фізичних або права і інтереси юридичних осіб, а не можливість їх порушення в майбутньому.
З огляду на викладене, суд вважає неможливим розглядати вимоги щодо зобов`язання суб`єкта владних повноважень вчиняти дії у майбутньому у зв`язку з вірогідним настанням певних наслідків, оскільки у суду на час розгляду справи відсутні підстави для прийняття рішення стосовно законності таких дій.
З огляду на викладене, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог у вказаній частині.
Оцінивши кожен доказ, який є у справі щодо його належності, допустимості, достовірності та їх достатності і взаємного зв`язку у сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог.
Решта доводів висновків суду по суті заявлених позовних вимог не спростовують. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі Серявін та інші проти України від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.
Частиною 1 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.
Принцип обґрунтованості рішення суб`єкта владних повноважень має на увазі, що рішенням повинне бути прийнято з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії), на оцінці усіх фактів та обставин, що мають значення. Європейський Суд з прав людини у рішенні по справі "Суомінен проти Фінляндії" (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року, вказує, що орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.
Відповідно до ст.242 КАС України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Згідно з ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
У процесі розгляду справи не встановлено інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин.
Згідно з вимогами ст.139 КАС України судові витрати не стягуються, оскільки позивач звільнений від сплати судового збору на підставі п.13 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір». 
Керуючись статтями 241-246, 255, 257-262, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В :

Адміністративний позов задовольнити частково.
Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 прикордонний загін ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , бригада " ІНФОРМАЦІЯ_2 ") Державної 5 прикордонної служби України), яка полягає у ненарахуванні та невиплаті ОСОБА_1 : - додаткової винагороди у розмірі 100 000 гривень за період з січень-червень 2024, одноразової винагороди в розмірі 70000 гривень за кожні 30 днів (сумарно обчислених) за період з 26.04.2024 по 26.11.2024; додаткової винагороди у розмірі 100 000 гривень за період з січень-лютий 2025 року; одноразової винагороди в розмірі 70000 гривень за кожні 30 днів (сумарно обчислених) за період січень-жовтень 2025 року; індексації розміру грошового забезпечення за період січень-червень 2025 року.
Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 прикордонний загін ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , бригада " ІНФОРМАЦІЯ_2 ") Державної прикордонної служби України) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 : додаткову винагороду у розмірі 100 000 гривень за період з січень-червень 2024; одноразову винагороду в розмірі 70000 гривень за кожні 30 днів (сумарно обчислених) за період з 26.04.2024 по 26.11.2024; додаткову винагороду у розмірі 100 000 гривень за період з січень-лютий 2025 року; одноразову винагороду в розмірі 70000 гривень за кожні 30 днів (сумарно обчислених) за період січень-жовтень 2025 року; індексацію розміру грошового забезпечення за період січень-червень 2025 року.
У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду. 
Повний текст рішення складений 11 вересня 2026 року 
Учасники справи:
Позивач - ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ЄДРПОУ/РНОКПП НОМЕР_5 ) 
Відповідач - Військова частина НОМЕР_1 НОМЕР_2 прикордонний загін Державної прикордонної служби України ЄДРПОУ/РНОКПП НОМЕР_6 ) 

Суддя       Н.В. Друзенко