Справа № 598/194/26
провадження № 2/598/307/2026

РІШЕННЯ
іменем України

"10" вересня 2026 р. Збаразький районний суд Тернопільської області
в складі: головуючої судді Щербатої Г.Р.
секретаря Казмірук Н.Г.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Збаражі, в порядку спрощеного позовного провадження, справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Еліт Фінанс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором про надання споживчого кредиту,
встановив :
Позивач ТОВ «Фінансова компанія «Еліт Фінанс» звернулося в суд із позовом до відповідача ОСОБА_1 про стягнення заборгованості по договору про надання споживчого кредиту №491012017 від 27.09.2019 року в сумі 34623,39 грн.. 
Свої вимоги мотивує тим, що 27.09.2019 року між АТ «Альфа-Банк» та відповідачем ОСОБА_1 був укладений договір кредитної лінії в електронній формі, відповідно до Закону України «Про електронну комерцію», №491012017, відповідно до умов якого, АТ «Альфа-Банк» надало ОСОБА_1 кредит в сумі 26872,20 грн., строком на 24 місяці на споживчі потреби з відсотковою ставкою 39,90%. 
АТ «Альфа-Банк» виконав умови кредитного договору та перерахував на рахунок відповідача безготівковим шляхом кошти в розмірі 26872,20 грн., однак в свою чергу відповідач ОСОБА_1 не виконав умови кредитного договору щодо повернення кредитних коштів, внаслідок чого виникла заборгованість в сумі 34623,39 грн..
22.02.2021 року між АТ «Альфа-Банк» та ТОВ «Фінансова компанія «Форт» укладений договір факторингу №1, відповідно до умов якого, АТ «Альфа-Банк» відступило ТОВ «Фінансова компанія «Форт» право вимоги від відповідача ОСОБА_1 кредитних коштів та відсотків за користування кредитом, право на одержання яких належить АТ «Альфа-Банк», а ТОВ «Фінансова компанія «Форт» набуло право вимоги грошових коштів за договором про надання споживчого кредиту №491012017 від 27.09.2019 року від відповідача ОСОБА_1 в сумі 34623,39 грн. 
23.02.2021 року між ТОВ «Фінансова компанія «Форт» та ТОВ «Фінансова компанія «Еліт Фінанс» укладений договір факторингу №01-23-02/21, відповідно до умов якого, ТОВ «Фінансова компанія «Форт» відступило ТОВ «Фінансова компанія «Еліт Фінанс» право вимоги від відповідача ОСОБА_1 кредитних коштів та відсотків за користування кредитом, право на одержання яких належить ТОВ «Фінансова компанія «Форт», а ТОВ «Фінансова компанія «Еліт Фінанс» набуло право вимоги грошових коштів за договором про надання споживчого кредиту №491012017 від 27.09.2019 року від відповідача ОСОБА_1 в сумі 34623,39 грн.
Ухвалою Збаразького районного суду Тернопільської області від 06.02.2026 року справу призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін по справі.
Від представника позивача на адресу суду надійшла заява про розгляд справи у відсутності представника, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та не заперечує щодо ухвалення заочного рішення. 
Відповідач та його представник адвокат Сідоров В.М. в судове засідання не з`явилися, останній подав відзив на позовну заяву, де викладені заперечення щодо позовних вимог.
Оскільки, особи, які беруть участь у справі в судове засідання не з`явилися, про дату, час і місце розгляду справи були повідомлені належним чином, тому відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, суд вважає можливим проведення розгляду справи без здійснення фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.
03.03.2026 року на адресу суду від представника відповідача адвоката Сідорова В.М. надійшов відзив на позовну заяву, в котрому він заперечив щодо позовних вимог та зазначив, що на підтвердження наявності у ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором №491012017 від 27.09.2019 року банком додано до позовної заяви розрахунок заборгованості та виписку з особового рахунку. Разом з тим, з наданої виписки по особовому рахунку ОСОБА_1 не вбачається надходження йому кредитних коштів. Банком не надано доказів на підтвердження передачі первісним кредитором грошових коштів ОСОБА_1 у кредит, що встановлено умовами вказаного договору. З наданої позивачем виписки по особовому рахунку ОСОБА_1 вбачається лише фінансові операції з 27.09.2019 року по 22.02.2021 року, а тому вважає, що матеріали справи не містять належних та допустимих доказів перерахування кредитних коштів ОСОБА_1 , як це передбачено умовами кредитного договору №491012017 від 27.09.2019 року. Також надані позивачем виписки по особовому рахунку відповідача за період з 27.09.2019 року по 22.02.2021 року, складені AT «Сенс Банк», не містять інформації про залишок заборгованості на момент укладення договору факторингу - 22.02.2021 року, а також порушення позичальником взятих на себе зобов`язань щодо повернення грошових коштів та процентів за користування ними. Як наслідок, виникнення заборгованості, що підлягає до стягнення на користь кредитора, вказує тільки на те, що станом на 22.02.2021 року заборгованість відсутня. Окрім того, до позовної заяви позивачем додано розрахунок заборгованості, що виконаний ТОВ «ФК «Еліт Фінанс», однак позивачем не надано розрахунок заборгованості, який був складений первісним кредитором AT «Альфа Банк» за вказаним кредитним договором. Наданий банком розрахунок заборгованості за кредитним договором №491012017 від 27.09.2019 року не містить відомостей про надання на виконання умови договору грошових коштів ОСОБА_1 , їх отримання позичальником та неповернення у строки, визначені сторонами у договорі. Розрахунок суми позову є аналітичним, а не зведеним, документом, що не був погоджений з відповідачем, і не підтверджений вищевказаними належними бухгалтерськими документами, а тому не може бути належним та допустимими доказами доказом по даній справі.
16 березня 2026 року на адресу суду від сторони позивача надійшла відповідь на відзив, де він підтримав позовні вимоги у повному обсязі, та заперечив щодо доводів відповідача зазначених у відзиві на позов, вказавши, що заборгованість відповідача підтверджується у сукупності умовами кредитного договору, виписками по рахунку та розрахунком заборгованості, які є доказами видачі кредиту та доказами наявності заборгованості відповідача у розумінні вимог законодавства, оскільки складені програмним забезпечення АТ «Альфа Банк».
На клопотання сторони відповідача ухвалою Збаразького районного суду Тернопільської області від 15.06.2026 року витребувано у ТОВ «Фінансова компанія «Еліт Фінанс» первинні документи що підтверджують факти надання та отримання грошової позики за договором № 491012017 від 27.09.2019 року.
01.07.2026 року від сторони позивача на адресу суду надійшли письмові пояснення на ухвалу суду про витребування доказів від 15.06.2026 року, де зазначено, що позивачем разом із позовною заявою гадані усі наявні докази, що стосуються кредитного договору, що є предметом спору, та будь-яких доказів ТОВ «Фінансова компанія «Еліт Фінанс» не отримувало при укладенні договору факторингу.
11.08.2026 року від сторони відповідача на адресу суду надійшли додаткові пояснення, де зазначено, що позивачем не надано, а матеріали справи не містять належних та допустимих доказів, які б підтверджували існування у відповідача заборгованості за кредитним договором № 491012017 від 27.09.2019 року, факту виплати ОСОБА_1 первісним кредитором грошових коштів, зокрема первинні документи, оформлені відповідно до ст.9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність».
Дослідивши та оцінивши докази по справі суд вважає, що позовні вимоги до задоволення не підлягають. 
Судом встановлено наступні обставини.
Як зазначає позивач своєму позові, 27.09.2019 року між АТ «Альфа-Банк» та відповідачем ОСОБА_1 було укладено договір про надання споживчого кредиту №491012017 в розмірі 26872,20 грн.. 
Договір кредитної лінії укладений в електронній формі, відповідно до Закону України «Про електронну комерцію», та відповідно до умов договору про надання споживчого кредиту №491012017 від 27.09.2019 року, паспорту споживчого кредиту, анкети-заяви, АТ «Альфа-Банк» надало ОСОБА_1 кредит в сумі 26872,20 грн., строком на 24 місяці на споживчі потреби з відсотковою ставкою 39,90%. 
АТ «Альфа-Банк» виконав умови кредитного договору та перерахував на рахунок відповідача безготівковим шляхом кошти в розмірі 26872,20 грн. 
Відповідач ОСОБА_1 не виконав умови кредитного договору щодо повернення кредитних коштів, внаслідок чого виникла заборгованість в сумі 34623,39 грн. (а.с.5-6). 
У виписці по особовим рахункам з 27.09.2019 року по 22.02.2021 року не відображається перерахунок та зарахування кредитних коштів та відсутні дані з 19.09.2019 року по 02.01.2020 року (а.с. 24-27).
22.02.2021 року між АТ «Альфа-Банк» та ТОВ «Фінансова компанія «Форт» укладений договір факторингу №1, відповідно до умов якого, та реєстру боржників від 22.02.2021 року, акту прийому передачі реєстру боржників від 22.02.2021 року за договором факторингу №1 від 22.02.2021 року, платіжного доручення від 23.02.2021 року №35, АТ «Альфа-Банк» відступило ТОВ «Фінансова компанія «Форт» право вимоги від відповідача ОСОБА_1 кредитних коштів та відсотків за користування кредитом, право на одержання яких належить АТ «Альфа-Банк», а ТОВ «Фінансова компанія «Форт» набуло право вимоги грошових коштів за договором про надання споживчого кредиту №491012017 від 27.09.2019 року від відповідача ОСОБА_1 в сумі 34623,39 грн. (а.с.9-14, 22).
23.02.2021 року між ТОВ «Фінансова компанія «Форт» та ТОВ «Фінансова компанія «Еліт Фінанс» укладений договір факторингу №01-23-02/21, відповідно до умов якого, та реєстру боржників від 23.02.2021 року, акту прийому передачі реєстру боржників від 23.02.2021 року за договором факторингу №01-23-02/21 від 23.02.2021 року, платіжного доручення від 23.02.2021 року №129, ТОВ «Фінансова компанія «Форт» відступило ТОВ «Фінансова компанія «Еліт Фінанс» право вимоги від відповідача ОСОБА_1 кредитних коштів та відсотків за користування кредитом, право на одержання яких належить ТОВ «Фінансова компанія «Форт», а ТОВ «Фінансова компанія «Еліт Фінанс» набуло право вимоги грошових коштів за договором про надання споживчого кредиту №491012017 від 27.09.2019 року від відповідача ОСОБА_1 в сумі 34623,39 грн. (а.с. 15-21, 23).
Із розрахунку заборгованості наданого позивачем, заборгованість ОСОБА_1 за договором про надання споживчого кредиту №491012017 від 27.09.2019 року, складає 34623,39 грн., а саме:
- 24052 грн. 47 коп. – заборгованість по сплаті тіла кредиту;
- 10170 грн. 92 коп. – заборгованість по сплаті процентів;
- 400 грн. 00 коп. – штраф. (а.с.28).
Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом (ч.4 ст.203 ЦК України).
Відповідно до ст.204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
За змістом ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.
Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів.
У відповідності до ст.6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч.1 ст.627 ЦК України).
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною 1 статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася (ч.2 ст.639 ЦК України).
Абзац другий ч.2 ст.639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін вважається укладеним в письмовій формі.
Аналізуючи викладене, слід дійти висновку про те, що будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статі 205, 207 ЦК України).
Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі № 732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі № 404/502/18, від 07 жовтня 2020 року № 127/33824/19.
У ст.526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Частиною 2 статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст.1055 ЦК України).
Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію» (далі - Закон).
Відповідно до частини 3 статті 11 Закону електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.
Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (частини 4 статті 11 Закону).
Згідно із частиною 6 статті 11 Закону відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.
За правилом частини 8 статті 11 Закону у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору.
Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа.
Стаття 12 Закону визначає яким чином підписуються угоди в сфері електронної комерції. Якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Із системного аналізу положень вище вказаного законодавства вбачається, що з урахуванням особливостей договору, щодо виконання якого виник спір між сторонами, його укладання відбулося в електронному вигляді через інформаційно-комунікаційну систему позивача, підписаний сторонами цього правочину, аналогом власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Електронні документи (повідомлення), пов`язані з електронним правочином, можуть бути подані як докази сторонами та іншими особами, які беруть участь у судовому розгляді справи.
Згідно з частиною першою статті 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).
Предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога).
Відповідно до статті 1082 ЦК України боржник зобов`язаний здійснити платіж факторові за умови, що він одержав від клієнта або фактора письмове повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові і в цьому повідомленні визначена грошова вимога, яка підлягає виконанню, а також названий фактор, якому має бути здійснений платіж. Боржник має право вимагати від фактора надання йому в розумний строк доказів того, що відступлення права грошової вимоги факторові справді мало місце. Якщо фактор не виконає цього обов`язку, боржник має право здійснити платіж клієнтові на виконання свого обов`язку перед ним. Виконання боржником грошової вимоги факторові відповідно до цієї статті звільняє боржника від його обов`язку перед клієнтом.
Звертаючись 03 лютого 2026 року до суду з позовом, ТОВ «Фінансова компанія «Еліт Фінанс», на підтвердження наявності у відповідача заборгованості за кредитним договором №491012017 від 27 вересня 2019 року до позовної заяви долучило: оферту на укладення угоди про надання кредиту №491012017, анкету-заяву клієнта на отримання фінансового кредиту від27 вересня 2019 року (договір), паспорт споживчого кредиту від 27 вересня 2019 року, графік платежів, виписки по рахунку відповідача та розрахунок заборгованості за кредитним договором №491012017 від 27 вересня 2019 року.
Разом з тим, позивачем до позовної заяви не долучено, та на ухвалу Збаразького районного суду від 15.06.2026 року про витребування доказів не надано, письмового доказу щодо переказу АТ «Альфа-Банк» ОСОБА_1 кредитних коштів в сумі 26872,20 грн., зазначених у кредитному договорі №491012017 від 27 вересня 2019 року.
01 липня 2026 року ТОВ «Фінансова компанія «Еліт Фінанс» подало до суду письмові пояснення, де зазначило що разом із позовною заявою надало усі наявні докази, що стосуються даного кредитного договору та будь-яких інших доказів ТОВ «Фінансова компанія «Еліт Фінанс» не отримувало при укладенні договору факторингу.
Так, відповідно до ч.2 ст.83 ЦПК України позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви.
Згідно з частинами 4 та 5 зазначеної статті ЦПК України, якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. У випадку визнання поважними причин неподання учасником справи доказів у встановлений законом строк суд може встановити додатковий строк для подання вказаних доказів.
Частиною 8 цієї статті передбачено, що докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.
Разом з тим, суд вважає, що недбалість чи труднощі в організації виконання обов`язків Товариством не є об`єктивними та непереборними обставинами, які перешкоджають належним чином здійснювати підготовку до подання позову.
Будь-яких інших доводів щодо обґрунтування причин, з яких не було долучено до позовної заяви та не надано на ухвалу суду доказу щодо переказу АТ «Альфа-Банк» ОСОБА_1 кредитних коштів в сумі 26872,20 грн., зазначених у кредитному договорі №491012017 від 27 вересня 2019 року, позивачем не вказано.
З огляду на наведене вище, суд вважає, що позивачем не доведено факту здійснення переказу коштів на виконання умов кредитного договору саме відповідачу.
У постановах Верховного Суду від 01 грудня 2021 року у справі №569/7648/15-ц, від 17 грудня 2020 року у справі № 278/2177/15-ц, від 28 жовтня 2020 року у справі № 760/7792/14-ц, від 16 вересня 2020 року у справі № 200/5647/18 зроблено висновок про те, що доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність».
Відповідно до пункту 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018року №75 виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.
Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що банківські виписки з рахунків позичальника є належними та допустимими доказами у справі, що підтверджують рух коштів за конкретним банківським рахунком, вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня, та є підтвердженням виконаних за день операцій. Тобто, виписки за картковими рахунками можуть бути належними доказами щодо заборгованості за кредитним договором.
Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у справі № 554/4300/16-ц від 25 травня 2021 року.
У постанові Верховного Суду від 31 травня 2022 року у справі № 194/329/15 зазначено, що виписка з особового рахунку може бути належним доказом заборгованості відповідача за кредитом, яка повинна досліджуватися судами у сукупності з іншими доказами.
Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі. Разом із тим відповідно до пункту 5.6 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 18 червня 2003 року № 254, виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту. Аналогічна за змістом норма закріплена у пункті 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року №75. Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що виписки за картковими рахунками (за кредитним договором) можуть бути належними доказами щодо заборгованості за кредитним договором.
Платіжне доручення або ж платіжна інструкція це розпорядження ініціатора надавачу платіжних послуг щодо виконання платіжної операції (п.54 ч.1 ст.1 Закону України «Про платіжні послуги», пп.15 п.6 Інструкції про безготівкові розрахунки в національній валюті користувачів платіжних послуг, затвердженої постановою Правління Національного банку України №163 від 29 липня 2022 року (далі - Інструкція).
Відповідно до п.27 Інструкції, надавач платіжних послуг платника в платіжній інструкції, оформленій ініціатором у паперовій формі:
1) заповнює реквізити «Дата прийняття до виконання» і «Дата виконання» та засвідчує їх власноручним підписом уповноваженого працівника надавача платіжних послуг платника;
2) проставляє відмітку «Вечірня», якщо платіжна інструкція надійшла до виконання після закінчення операційного часу;
3) робить на її зворотному боці напис про причину відмови у виконанні та зазначає дату її повернення (це засвідчується власноручним підписом уповноваженого працівника).
Відповідно до статті 18 Закону України «Про платіжні послуги» надавач платіжних послуг зобов`язаний вести облік своїх операцій та подавати до Національного банку України звітність щодо здійснення діяльності з надання платіжних послуг відповідно до вимог, встановлених нормативно-правовими актами Національного банку України.
Згідно статті 27 Закону України «Про платіжні послуги», усі документи, що підтверджують надання платіжних послуг (виконання платіжних операцій), зберігаються надавачами платіжних послуг та їх комерційними агентами не менше п`яти років з дня припинення ділових відносин з клієнтом або з дня завершення разової фінансової операції без встановлення ділових відносин з клієнтом.
Під час зберігання документів, що містять банківську таємницю або іншу інформацію з обмеженим доступом, надавачі платіжних послуг та їх комерційні агенти забезпечують дотримання вимог, встановлених законодавством для зберігання відповідної інформації.
Як стверджує позивач, видача кредитних коштів відповідачу підтверджується виписками та розрахунком, однак із змісту вказаних документів не вбачається зарахування ОСОБА_1 кредитних коштів в сумі 26872,20 грн., зазначених у кредитному договорі №491012017 від 27 вересня 2019 року.
За вказаних обставин суд не бере до уваги вищевказані документі, оскільки вони не є первинними обліковими в розумінні Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» та Закону України «Про бухгалтерський облік і фінансову звітність в Україні». Більше того, вказані документи не містять відомостей про отримання кредитних коштів в сумі 26872,20 грн., зазначених у кредитному договорі №491012017 від 27 вересня 2019 року та те, що відповідач користувався кредитними коштами на власний розсуд. Матеріали справи не містять даних, підтверджуючих належність електронного платіжного засобу саме ОСОБА_1 ..
З огляду на докази, наявні в матеріалах справи, суд позбавлений можливості ідентифікувати належність електронного платіжного засобу відповідачу, оскільки повної інформації щодо номеру банківської картки, номеру банківського рахунку відповідача матеріали справи не містять.
Також, наданий позивачем розрахунок заборгованості є документом, що створений самим позивачем, а тому інформація, зазначена в них, за умови відсутності первинних документів, зокрема отримання ОСОБА_1 в сумі 26872,20 грн. кредитних коштів, на підставі яких вони були складені, не може бути доказом наявності заборгованості, на якій наполягає позивач.
Такий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 22 грудня 2021 року у справі № 759/10277/20.
З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що позивач не довів належними та достатніми доказами, що між первісним кредитором та позивачем існують кредитні правовідносини та зазначена позивачем заборгованість дійсно має місце.
Виходячи із принципу змагальності сторін, у спорі про стягнення кредитної заборгованості на позивача покладається тягар доведення надання позичальнику кредитних коштів та порушення боржником своїх зобов`язань щодо повернення кредиту, а на відповідача відповідно лежить тягар доведення відсутності у нього заборгованості.
Такі висновки викладено у постанові Верховного Суду від 30 серпня 2023 року у справі № 753/20537/18.
Отже, оцінивши докази у їх сукупності та заперечення відповідача щодо належності доказів отримання грошових коштів, суд вважає, що позивач не надав суду належних та допустимих доказів, які б підтверджували існування у позичальника заборгованості за кредитним договором№491012017 від 27 вересня 2019 року, факту виплати йому грошових коштів, зокрема первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність».
У своїй позовній заяві представник позивача просив розглянути справу без виклику сторін, клопотання про витребування додаткових доказів та інших документів не заявляв.
Отже, позивач на власний розсуд розпорядився своїми правами, а тому несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням ним процесуальних дій.
Аналогічний висновок, викладений у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 січня 2020 року, справа 755/18920/18.
Більше того, суд враховує процесуальну поведінку позивача, який є фінансовою установою, яка уклала договір факторингу з первісним кредитором та в якого, відповідно, повинні зберігатися первинні документи щодо видачі кредитних коштів (меморіальні ордери, платіжні доручення, платіжні інструкції, касові документи) із зазначенням обов`язкових реквізитів платника та отримувача, однак вказані докази стороною позивача не долучено.
Твердження сторони позивача у відповіді на відзив на позовну заяву та у письмових поясненнях щодо невиконання ухвали суду про витребування доказів, про те, що боржник ніяких доказів на спростування наявності боргу та розміру заборгованості не надав суд приймає, однак приходить до висновку, що вказана обставина не є безумовною підставою для задоволення даного позову, який не підтверджений належними та допустимими доказами.
У відповідності до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини на які посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно частини другої статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.
Згідно частини другої статті 89 ЦПК України, жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Проаналізувавши докази представлені по справі, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у сукупності, суд приходить до висновку про наявність підстав для відмовити у задоволенні позовної заяви.
Керуючись ст.ст. 6, 204, 207, 526, 626, 628, 638, 639, 1054, 1077,1082 ЦК України, ст. ст. 4, 5, 12, 81, 83, 89 ЦПК України, суд, 
ухвалив:
В задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Еліт Фінанс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором про надання споживчого кредиту відмовити.
Апеляційна скарга на рішення суду подається до Тернопільського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо рішення суду не було вручене у день його, учасник справи має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження протягом 30 днів з дня вручення йому повного рішення суду. 
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. 
Рішення суду складено та підписано 10 вересня 2026 року.

Суддя          Галина ЩЕРБАТА