ЖИТОМИРСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Справа № 295/9401/25 | | Головуючий у 1-й інст. Зосименко О.М.
Категорія 36 | | Доповідач Панкеєва В.А.

ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 серпня 2026 року Житомирський апеляційний суд у складі:
головуючого судді Панкеєвої В.А.,
суддів Григорусь Н.Й.,
Галацевич О.М.,
розглянувши у спрощеному письмовому провадженні без повідомлення учасників справи у м. Житомирі цивільну справу № 295/9401/25 за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором прокату, відшкодування збитків, штрафних санкцій та моральної шкоди,
за апеляційною скаргою фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Домашенко Денис Миколайович,
на заочне рішення Богунського районного суду м. Житомира від 17 березня 2026 року, 

встановив:

У липні 2025 року фізична особа-підприємець ОСОБА_1 звернулася до суду з указаним позовом.
Позов мотивовано тим, що 25 лютого 2025 року між нею, як наймодавцем, та відповідачем, як наймачем, було укладено договір прокату автомобіля № 537, відповідно до умов якого вона передала відповідачу у строкове платне користування транспортний засіб марки VW, державний номер НОМЕР_1 , номер кузова НОМЕР_2 .
Позивач зазначала, що відповідач, порушивши умови договору, не забезпечив належного збереження переданого у тимчасове користування автомобіля, не повернув його після закінчення строку прокату в чистому стані, у тому ж технічному стані та комплектності, в яких транспортний засіб був переданий, допустив його пошкодження, паління в салоні автомобіля, а також інші порушення умов договору, внаслідок чого їй було завдано майнової та моральної шкоди. 
З урахуванням сплаченої відповідачем при укладенні договору застави у розмірі 10 000,00 грн загальний розмір його заборгованості, за розрахунком позивача, становив 60 163,00 грн.
На підтвердження своїх вимог позивач посилалася на розписку від 03 березня 2025 року, складену та власноруч підписану відповідачем, відповідно до якої останній визнав факт укладення договору, пошкодження автомобіля та зобов`язався до 25 березня 2025 року сплатити заборгованість у повному обсязі, зокрема відшкодувати збитки, завдані пошкодженням автомобіля, оплатити вартість хімчистки салону, миття автомобіля, заправки паливом, сплатити штраф за паління в салоні автомобіля, а також оплатити додатковий день прокату та повернення автомобіля в неробочий час.
Однак відповідач своїх зобов`язань не виконав, жодних платежів на користь позивача не здійснив, у зв`язку з чим остання була змушена здійснити ремонт автомобіля за власний рахунок.
Посилаючись на наведені обставини, позивач просила стягнути з ОСОБА_2 на її користь заборгованість за договором прокату у розмірі 60 163,00 грн, проценти у розмірі 642,84 грн, інфляційні витрати у сумі 2 129,31 грн та 5 000,00 грн на відшкодування моральної шкоди, а всього - 67 935,15 грн. 
Заочним рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 17 березня 2026 року у задоволенні позову відмовлено.
Не погодившись із зазначеним рішенням суду, ФОП ОСОБА_1 через свого представника - адвоката Домашенка Д.М. подала апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову в повному обсязі.
Апеляційна скарга мотивована тим, що оскаржуване рішення є незаконним і необґрунтованим, ухваленим із неправильним застосуванням норм матеріального права, порушенням норм процесуального права та за невідповідності висновків суду фактичним обставинам справи.
На думку апелянта, суд проявив надмірний формалізм, безпідставно звівши правову природу розписки від 03 березня 2025 року виключно до інституту договору позики. Водночас суд залишив поза увагою усталену практику Верховного Суду, відповідно до якої розписка підлягає оцінці виходячи з її дійсного змісту, а положення цивільного законодавства не обмежують можливість її використання лише у правовідносинах позики. Власноруч підписана відповідачем розписка є належним письмовим доказом, у якому останній визнав факт користування автомобілем, підтвердив наявність його пошкоджень, погодив перелік витрат, необхідних для відновлення транспортного засобу, та взяв на себе зобов`язання сплатити заборгованість.
Крім того, на переконання апелянта, суд першої інстанції, всупереч вимогам статті 89 ЦПК України, здійснив фрагментарну оцінку доказів, не дослідивши їх у сукупності та взаємозв`язку з договором прокату й актом приймання-передачі транспортного засобу.
Також апелянт вважає безпідставним висновок суду про недоведеність позовних вимог через відсутність експертного дослідження. На його думку, такий підхід суперечить процесуальному законодавству, оскільки жоден доказ, у тому числі висновок експерта, не має для суду наперед встановленої сили, а проведення експертизи у даному випадку не було необхідним, оскільки розмір заявлених збитків відповідає сумі заборгованості, яку відповідач добровільно визнав та зафіксував у розписці.
Ухвалами Житомирського апеляційного суду від 29 квітня 2026 року відкрито провадження у справі та справу призначено до розгляду без повідомлення учасників справи.
Відповідно до частини 13 статті 7 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи.
Справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України (частина 1 статті 368 ЦПК України).
Враховуючи наведене, розгляд справи здійснюється без повідомлення учасників справи.
Суд апеляційної інстанції створив учасникам процесу належні умови для ознайомлення з рухом справи шляхом надсилання процесуальних документів та апеляційної скарги, а також надав строк для подачі відзиву.
Крім того, кожен з учасників справи має право безпосередньо знайомитися з її матеріалами, зокрема, з аргументами іншої сторони, та реагувати на ці аргументи відповідно до вимог ЦПК України.
Відповідач не скористався правом подання відзиву на апеляційну скаргу.
Згідно частини 3 статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Враховуючи характер спірних правовідносин між сторонами, предмет доказування, зважаючи на конкретні обставини у справі, які не вимагають проведення судового засідання з повідомленням сторін для повного та всебічного встановлення обставин справи, оскільки в матеріалах справи містяться докази, надані сторонами, наявні правові підстави для розгляду справи у порядку письмового провадження без участі сторін. Згідно з частиною 5 статті 268, статті 381 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.
Згідно статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, лише якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. 
Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
У відповідності до частин 1-5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам рішення суду першої інстанції відповідає частково.
Як вбачається з матеріалів справи, ФОП ОСОБА_1 є зареєстрованим у встановленому законом порядку суб`єктом господарювання - фізичною особою-підприємцем, одним із видів економічної діяльності якого згідно з КВЕД-2010 є 77.11 Надання в оренду автомобілів і легкових автотранспортних засобів (а.с.13).
28.10.2022 ФОП ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу транспортного засобу, що є предметом лізингу/об`єктом лізингу за договором фінансового лізингу набула у власність транспортний засіб марки Volkswagen Polo Sedan, державний номер НОМЕР_1 , кузов № НОМЕР_2 (а.с.17).
25.02.2025 між фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 (наймодавець) та ОСОБА_2 (наймач) було укладено договір №537 прокату автомобіля (а.с.21-23), відповідно до п.1 якого наймодавець передає, а наймач приймає у строкове платне користування авто марки VW Polo, державний номер НОМЕР_1 , кузов № НОМЕР_2 . Наймач зобов`язується своєчасно оплатити вартість прокату авто і після закінчення строку прокату особисто повернути його наймодавцеві.
Відповідно до п.5. договору право користування автомобілем у наймача настає після підписання договору, замовлення-зобов`язання (додаток №1 до договору) та акту прийому-передачі автомобіля (додаток №2 до договору), які є невід`ємною частиною цього договору, а також після внесення оплати за весь період прокату і застави, як забезпечення виконання зобов`язань по договору.
Строк прокату, розмір та умови оплати за користування автомобілем, реєстраційні дані автомобіля, адреси передачі та повернення автомобіля, розмір застави, тариф прокату погоджуються Сторонами в замовленні-зобов`язанні (додаток 1 до договору). Мінімальний термін прокату становить 24 (двадцять чотири) години. Добовий тариф діє з моменту підписання договору (п.6 договору).
Згідно з п.7. договору місце передання та повернення автомобіля вказано в замовленні-зобов`язанні (додаток №1 до договору). Наймач повинен повернути автомобіль чистим за адресою розташування офісу, вказаної в замовленні-зобов`язанні. Наймач, з дозволу наймодавця, може повернути автомобіль з прокату в іншому зручному для наймача місці (але в межах міста, в якому був виданий автомобіль Наймачу), за що ним додатково сплачується сума в розмірі 700,00 грн. 
При переданні автомобіля в прокат наймодавцем проводиться опис технічного стану автомобіля, наявності комплектуючих, пошкоджень, показників приладів обліку, вказується пробіг по одометру. Справність автомобіля, зовнішній вигляд кузова, комплектація, кількість пального, інші параметри автомобіля повинні бути перевірені наймачем у присутності наймодавця та зафіксовані в акті. Підписанням акту наймач підтверджує, що отримав у користування автомобіль у належному технічному стані, повністю укомплектованим, з чистим кузовом, без ознак пошкоджень, окрім тих, що вказані в акті (п.8 договору).
Відповідно до п.18. вказаного договору наймодавець має право на відшкодування збитків від наймача у випадку повернення автомобіля в неповній комплектності, при пошкодженні компонентів (складових частин) автомобіля, а також втрати документації (свідоцтва про реєстрацію ТЗ, оригіналу полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників транспортних засобів та ін.) на автомобіль або повернення автомобіля з пошкодженим обладнанням, в розмірі суми, необхідної для відновлення комплектності, стану автомобіля, зазначених в замовленні. Перелік пошкоджень (втрат) зазначається в акті. Наймач зобов`язується відшкодувати їх при поверненні автомобіля, в іншому випадку, сума компенсації утримується з застави.
Згідно з п.28. договору наймач зобов`язаний прийняти автомобіль по акту в термін, обумовлений сторонами договору, перевірити загальний стан автомобіля і попередити наймодавця про виявлені дефекти, повернути автомобіль по закінченню строку, вказаному в акті, в стані та комплектності, в якому автомобіль був прийнятий. Перед початком експлуатації автомобіля наймач зобов`язаний ознайомитись з правилами користування ним. 
Відповідно до п.32. договору наймач зобов`язаний забезпечити збереження автомобіля з моменту його отримання і до моменту його повернення наймодавцю. Залишати автомобіль на тривалий час тільки на стоянках, що охороняються. 
Пунктом 40. договору встановлено, що наймач несе матеріальну відповідальність перед наймодавцем за будь-який збиток, заподіяний автомобілю, у випадках, встановлених договором. Під збитками розуміються втрати, яких наймодавець зазнав у зв`язку зі знищенням, викраденням або пошкодженням автомобіля або його окремих частин, а також витрати, які наймодавець мусить зробити для відновлення свого порушеного права. До збитків також відносяться доходи, які наймодавець міг би одержати за звичайних обставин, якби його право не було порушено. Протиправність поведінки наймача полягає в порушенні обов`язків, передбачених цим договором, порушенні Правил дорожнього руху та умов договору страхування ТЗ. 
Відповідно до п.41. договору у разі завдання шкоди автомобілю внаслідок порушення правил його експлуатації чи інших навмисних або ненавмисних дій наймача, втрати комплектуючих чи додаткового устаткування, ушкодження, що викликані неякісними паливно-мастильними матеріалами і рідинами, ушкодження покришок і колісних дисків, інших вузлів і агрегатів автомобіля наймач відшкодовує наймодавцю заподіяну цими діями шкоду в повному обсязі. Розмір компенсації зазначається в акті і підлягає оплаті в день повернення автомобіля. Вказана сума або оплачується наймачем окремо, або вираховується із суми застави, якщо розмір збитків не перевищує таку. Якщо наймач відмовляється оплачувати вказану суму компенсації наймодавець має право без згоди наймача зняти дану суму з банківської картки наймача. 
Згідно замовлення-зобов`язання до договору прокату автомобіля №537 прокату автомобіля від 25.02.2025 Додаток №1, встановлено наступні умови прокату автомобіля:
- місце видачі та повернення автомобіля: м. Дніпро, вул. Антоновича, 6; 
- дата видачі автомобіля: 25.02.2025; 
- дата повернення автомобіля: 27.02.2025;
- тариф "1-3 доби"; кількість днів прокату 2 дні; ціна на добу 1300,00 грн; вартість прокату 2600,00 грн;
- розмір гарантованої застави 10000,00 грн (а.с.23 зв).
Передача авто наймачу підтверджується актом прийому-передачі автомобіля до договору прокату автомобіля №537 від 25.02.2025 (Додаток №2) (а.с.24).
Відповідно до п.5 вищезазначеного акту, на момент передачі автомобіля були виявлені наступні зауваження по комплектації автомобіля після прокату наймачем: "прокат 1170 грн, воскресенье 700 грн, не рабочее 700 грн, мойка 500 грн, топливо 3600 грн, бампер?, доп повр?, лобовое зеркало? химчистка?" (а.с.24 зв). 
Відповідачем складено розписку наступного змісту: "Я Мазурчук Денис одержав авто ФОП ОСОБА_1 , договір №537 від 25.02.2025 - 02.03.2025, VW Polo, НОМЕР_1 , пошкодив бампер, захист двигуна?; курив в салоні 200$, хімчистка салону 3 000,00 грн, мийка авто 500,00 грн, паливо 55 л. 3600 грн, борг прокату 1170,00 грн, 2 неробочі дні 1400,00 грн. Зобов`язуюсь повернути борг до 25.03.2025" (а.с.25).
23.04.2025 позивачем на адресу відповідача було направлено вимогу про оплату боргу за договором прокату автомобіля №537 від 25.02.2025, відповідно до якої позивач вимагав від відповідача протягом 7 (семи) календарних днів з моменту одержання вимоги, сплатити на її користь суму боргу у загальному розмірі 60163,00 грн (а.с.30-32). 
Відправлена позивачем вимога була повернута відправнику у зв`язку з відсутністю одержувача за вказаною адресою (а.с.32-33).
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що позивач не довів належними та допустимими доказами факт порушення відповідачем умов договору прокату, наявність та обсяг завданих збитків, а також причинно-наслідковий зв`язок між діями відповідача і заявленими до стягнення сумами. Суд зазначив, що акт приймання-передачі автомобіля в частині його повернення був складений та підписаний лише позивачем, а тому сам по собі не підтверджує стан транспортного засобу на момент повернення. Надану відповідачем розписку суд не визнав достатнім доказом виникнення заборгованості, оскільки дійшов висновку, що за своєю правовою природою вона є документом, який підтверджує правовідносини за договором позики, тоді як спір виник із договору прокату. Крім того, суд врахував відсутність інших об`єктивних доказів пошкодження автомобіля та розміру заподіяних збитків, а також те, що позивач не заявляв клопотання про призначення експертизи. 
З таким висновком суду першої інстанції  колегія суддів погоджується неповною мірою з огляду на таке.
Вирішуючи спірні правовідносини, суд зазначає наступне. 
Відповідно до ч.1 ст.787 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) за договором прокату наймодавець, який здійснює підприємницьку діяльність з передання речей у найм, передає або зобов`язується передати рухому річ наймачеві у володіння та користування за плату на певний строк.
Предметом договору прокату є рухома річ, яка використовується для задоволення побутових невиробничих потреб (ч.1 ст.788 ЦК України).
Незважаючи на те, що суд першої інстанції відмовив у позові з підстав недоведеності позовних вимог, колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу також на додаткові мотиви, які також виключають можливість задоволення позову.
Так, особливості найму (оренди) транспортного засобу передбачені § 5 Глави 58 ЦК України.
Предметом договору найму транспортного засобу можуть бути повітряні, морські, річкові судна, а також наземні самохідні транспортні засоби тощо (ч.1 ст.798 ЦК України).
Відповідно до ч.1 ст.209 ЦК України правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін.
У ст.799 ЦК України визначено, що договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі. Договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню.
Частиною 1 ст.220 ЦК України передбачено, що у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.
Згідно з ч.2 ст.215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.
Дослідивши договір №537 прокату автомобіля від 25.02.2025, суд приходить до висновку, що між сторонами було укладено договір найму (оренди) транспортного засобу, який є різновидом договору найму, виходячи із особливостей його об`єкта, яким є транспортний засіб.
Договір №537 прокату автомобіля від 25.02.2025, укладений між сторонами у простій письмовій формі і нотаріально не посвідчувався, а тому є нікчемним через недотримання в момент його підписання вимог закону (ч.1 ст.220, ч.2 ст.799 ЦК України).
За таких обставин визнання вищевказаного договору недійсним судом не вимагається (ч.2 ст.215 ЦК України).
У постанові Верховний Суд від 18.04.2018 у справі № 753/13595/15-ц, вказав на те, що глава 58 ЦК України "Найм (оренда)" розташована за таким принципом: спочатку визначаються загальні положення, які поширюються на всі види договорів найму, як то передача речі у користування, якість речі, строк договору найму, права та обов`язки сторін, а потім - спеціальні правила, які стосуються лише окремого різновиду договору найму (прокат, оренда транспортних засобів, найм будівлі або іншої капітальної спори, лізинг). Зазначені окремі договори найму (оренди) регулюються спеціальними нормами глави 58, загальні положення про найм (оренду) застосовуються до них субсидіарно, якщо спеціальними правилами не встановлено інше.
У п.8.35. постанови від 18.09.2024 № 918/1043/21 Велика Палата Верховного Суду виснувала, що загальні правила щодо правових наслідків недійсності правочинів сформульовані в статті 216 ЦК України, в частині першій якої вказано, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Якщо у зв`язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною (частина друга статті 216 ЦК України). Правові наслідки, передбачені частинами першою та другою цієї статті, застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів (частина третя цієї ж статті).
Згідно з ч.2 ст.509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.
Відповідно до ч.2 ст.11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є не лише договори й інші правочини, а й завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди іншій особі та інші юридичні факти.
Так, на підставі частини 1 та 2 статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).
У постанові від 16 лютого 2022 року в справі № 725/1670/18 Верховний Суд дійшов висновку, що відшкодування збитків є однією із форм або заходів цивільно-правової відповідальності, яка вважається загальною або універсальною саме в силу правил статті22 ЦК України, оскільки частиною першою визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Тобто порушення цивільного права, яке потягнуло за собою завдання особі майнових збитків, саме по собі є основною підставою для їх відшкодування.
Таким чином, під збитками необхідно розуміти фактичні втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, витрати, вже зроблені потерпілим, або які мають бути ним зроблені, та упущену вигоду. При цьому такі витрати мають бути безпосередньо, а не опосередковано, пов`язані з відновленням свого порушеного права, тобто з наведеного випливає, що без здійснення таких витрат неможливим було б відновлення свого порушеного права особою.
Стягнення збитків є одним із видів цивільно-правової відповідальності, для застосування якої потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, збитків, причинного зв`язку між протиправною поведінкою боржника та збитками і вини. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільна відповідальність не настає.
При цьому такі витрати мають бути необхідними для відновлення порушеного права та перебувати у безпосередньому причинно-наслідковому зв`язку з порушенням.
У разі встановлення конкретної особи, яка завдала шкоди, відбувається розподіл тягаря доказування: (а) позивач повинен довести наявність шкоди та причинний зв`язок; (б) відповідач доводить відсутність протиправності та вини (постанова Верховного Суду від 15.02.2023 в справі № 753/15095/17).
Частиною першою статті 1166 ЦК України передбачено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
За змістом абзацу 1 пункту 2 постанови Пленум Верховного Суду України від 27 березня 1992 року №6 "Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди" шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини.
Отже, відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування майнової шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.
При цьому в деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою.
Відповідно до частин першої-четвертої статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Як передбачено частинами 6-7 статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, а суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.
Суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що позивачкою не надано доказів, які б підтверджували розмір збитків, завданих транспортному засобу марки VW Polo, державний номер НОМЕР_1 , кузов № НОМЕР_2 , відповідно до умов договору №537 прокату автомобіля від 25.02.2025.
Як вбачається з акту прийому-передачі автомобіля до договору прокату автомобіля №537 від 25.02.2025 (Додаток №2), а саме п.5 наймач передає, а наймодавець приймає автомобіль, даний пункт заповнено 03.03.2025, підписано лише позивачем та зазначено: "прокат 1170 грн, воскресенье 700 грн, нерабочее 700 грн, мойка 500 грн, топливо 3600 грн, бампер?, доп повр?, лобовое зеркало? химчистка?" (а.с.24 зв.). 
З огляду на наведене, колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду про те, що даний акт за підписом позивача і без підпису наймача авто має оцінюватися разом з іншими доказами для встановлення обставин передачі авто, дата, час передачі авто, його повернення, вигляд авто, стан, пробіг, паливо, наявність пошкоджень, та відповідно розмір збитків, тощо.
Подані позивачем докази, а саме акти виконаних робіт на надання послуг з технічного обслуговування і ремонту автомобіля марки Volkswagen Polo, державний номер НОМЕР_1 , кузов № НОМЕР_2 (а.с.26-27) та чеки (а.с.28-29) підтверджують лише факт здійснення відповідних витрат та придбання певних товарів (послуг), однак не є належними та достатніми доказами того, що такі роботи та витрати були зумовлені пошкодженнями транспортного засобу, завданими саме відповідачем під час перебування автомобіля у його користуванні. Зазначені докази також не дають можливості встановити причинно-наслідковий зв`язок між діями відповідача та необхідністю проведення відповідного ремонту, а також перевірити обґрунтованість його обсягу та вартості.
Крім того, чеки (а.с.28-29) не підтверджують здійснення оплати саме позивачем та не дають можливості встановити зв`язок між придбаними товарами (послугами) і ремонтом спірного транспортного засобу.
Не впливають на правильність вирішення справи і доводи апеляційної скарги про відхилення судом першої інстанції наданої позивачкою розписки як доказу існування заборгованості.
У справі, що переглядається, розписка від 03 березня 2025 року містить відомості щодо обставин користування відповідачем автомобілем, окремих його пошкоджень та певних витрат, які відповідач зобов`язався відшкодувати, а тому є письмовим доказом, який підлягає оцінці судом у сукупності з іншими доказами у справі. Водночас ця розписка не є достатнім доказом наявності всіх елементів цивільно-правової відповідальності відповідача, зокрема розміру заподіяної шкоди та причинно-наслідкового зв`язку між діями відповідача і заявленими до відшкодування витратами.
За таких обставин, суд обґрунтовано відмовив в задоволенні позовних вимог, оскільки позивачкою не доведено усіх необхідних елементів цивільно-правової відповідальності відповідача.
Оскільки позивачем не доведено наявності правових підстав для стягнення з відповідача заявленої суми майнової шкоди, відсутні також підстави для задоволення пов`язаних із нею вимог про стягнення процентів та інфляційних витрат. Не доведено позивачем і наявності передбачених законом підстав для відшкодування моральної шкоди.
Інші доводи апеляційної скарги не містять посилання на докази, які б спростовували висновки суду і впливали на їх законність, а зводяться до переоцінки доказів і незгоди заявника з висновками суду щодо їх оцінки стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа "Серявін та інші проти України", № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). 
Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Підставою для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права (частина 1 статті 376 ЦПК України).
Доводи апеляційної скарги щодо помилковості висновку суду першої інстанції про правову природу розписки заслуговують на увагу, оскільки та обставина, що спірні правовідносини виникли не з договору позики, не виключає можливості оцінки такого письмового документа як доказу у справі. Водночас зазначене не є підставою для ухвалення нового рішення про задоволення позову, оскільки розписка, оцінена у сукупності з іншими наявними у справі доказами, не підтверджує розміру заподіяної шкоди та причинно-наслідкового зв`язку між діями відповідача і заявленими позивачкою до відшкодування витратами.
Разом із тим, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що окремі мотиви рішення суду першої інстанції не повною мірою відповідають правильному застосуванню норм матеріального та процесуального права, зокрема в частині правової оцінки підстав заявленого позову, у зв`язку з чим рішення підлягає зміні шляхом викладення його мотивувальної частини в редакції цієї постанови, без зміни його резолютивної частини.
Тому заочне рішення Богунського районного суду м. Житомира від 17 березня 2026 року слід змінити, а подану апеляційну скаргу задовольнити частково.
Оскільки зміна рішення суду першої інстанції стосується лише його мотивувальної частини та не призводить до зміни результату вирішення спору по суті, підстав для нового розподілу судових витрат відповідно до статті 141 ЦПК України немає.

Керуючись статтями 259, 268, 367, 368, 374, 376, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

ухвалив :

Апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Домашенко Денис Миколайович задовольнити частково.
Заочне рішення Богунського районного суду м. Житомира від 17 березня 2026 року змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.
В іншій частині заочне рішення Богунського районного суду м. Житомира від 17 березня 2026 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий В.А. Панкеєва

Судді Н.Й. Григорусь

О.М. Галацевич