ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м У к р а ї н и

18 серпня 2026 року | м. Дніпро | справа № 280/10964/25
Суддя І інстанції – Чернова Ж.М.

Третій апеляційний адміністративний суд 
у складі колегії суддів: головуючого - судді Чепурнова Д.В. (доповідач),
суддів: Сафронової С.В., Кальника В.В., 
розглянувши у порядку письмового провадження у місті Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1 
на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 27 квітня 2026 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії, - 

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом в якому просив:
визнати протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку час затримки розрахунку при звільненні, за період з 03.06.2024 року по 06.09.2024 року (включно), виходячи з розміру середньоденного грошового забезпечення за останні два місяці служби, які передували дню звільнення. 
зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_2 (ЄДРПОУ НОМЕР_1 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, за період з 03.06.2024 року по 06.09.2024 року (включно), виходячи з розміру середньоденного грошового забезпечення за останні два місяці служби, які передували дню звільнення;
зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_2 (ЄДРПОУ НОМЕР_1 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) компенсацію сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №44 від 15.01.2004.
В обґрунтування позовних вимог зазначає, що 06.03.2024 відповідно до наказу начальника ІНФОРМАЦІЯ_3 (по стройовій частині) від 06.03.2024 року №68 Позивач був звільнений та виключений зі списків особового складу ІНФОРМАЦІЯ_4 , та всіх видів забезпечення. В листопаді 2024 року позивач звернувся до Запорізького окружного адміністративного суду з метою поновити своє порушене право, а саме задля того, щоб зобов`язати відповідача – ІНФОРМАЦІЯ_5 здійснити перерахунок та виплату грошового забезпечення за період з 29.01.2020 по 06.03.2024. Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 07 січня 2025 року у справі № 280/10358/24, яке вступило в законну силу 30.01.2025 зобов`язано ІНФОРМАЦІЯ_5 здійснити нарахування та виплату ОСОБА_1 за період з 29.01.2020 по 19.05.2023 грошового забезпечення, грошової допомоги на оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань із визначенням розміру посадового окладу, окладу за військовим званням шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01.01.2020, 01.01.2021, 01.01.2022, 01.01.2023, на відповідний тарифний коефіцієнт, з урахуванням раніше виплачених сум. 11 листопада 2025 року ІНФОРМАЦІЯ_5 здійснив виконання судового рішення у справі №280/10358/24 та виплатив позивачу заборгованість зі сплати грошового забезпечення в розмірі 100841,06 грн. 17.11.2025 позивач подав заяву до Відповідача з проханням нарахувати та виплатити середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, виходячи з середньомісячного грошового забезпечення за останні два календарні місяці служби, що передують місяцю звільнення з військової служби відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» від 08 лютого 1995 року № 100. Станом на 11.12.2025 відповіді на свою заяву, щодо виплати середнього заробітку позивач так і не отримав, середнього заробітку за несвоєчасну виплату грошового забезпечення проведено не було. Оскільки зважаючи на норми чинного законодавства відповідачем порушено право Позивача на отримання середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні, звертаюсь до суду з цією позовною заявою. Просить позовні вимоги задовольнити.
Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 27 квітня 2026 року у задоволенні позовних вимог було відмовлено.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове про задоволення позовних вимог. Апеляційна скарга мотивована тим, що факт переміщення (переведення) позивача по службі в іншу військову частину жодним чином не може впливати на право Позивача на отримання компенсації майнових втрат, яких він зазнав внаслідок несвоєчасного здійснення із ним розрахунку з боку роботодавця при звільненні з ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції при прийнятті судового рішення норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.
З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 проходив військову службу у підрозділах ІНФОРМАЦІЯ_1 в період з 19.03.2014 по 06.03.2024. 
Відповідно до витягу із наказу начальника ІНФОРМАЦІЯ_3 (по стройовій частині) від 06.03.2024 №68, сержанта ОСОБА_1 , начальника групи зв`язку ІНФОРМАЦІЯ_6 , призначеного наказом командира військової частини НОМЕР_3 (по особовому складу) від « 20» лютого 2024 року №53-рс, на посаду начальника військової частини НОМЕР_4 військової частини НОМЕР_5 , вважати таким, що « 06» березня 2024 року справи та посаду здав і вибув до нового місця служби. З « 06» березня 2024 року виключено зі списків особового складу ІНФОРМАЦІЯ_6 , та всіх видів забезпечення.
Підстава: витяг із наказу командира військової частини НОМЕР_6 (по особовому складу) від 20.02.2024 №53-рс. Рапорт про здачу посади сержанта ОСОБА_2 .
Позивач, вважаючи протиправною бездіяльністю відповідача щодо невиплати в належному розмірі грошового забезпечення, звернувся в листопаді 2024 року до Запорізького окружного адміністративного суду для захисту своїх прав.
Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 07 січня 2025 року у справі № 280/10358/24, яке набрало законної сили 30.01.2025, зобов`язано ІНФОРМАЦІЯ_2 здійснити нарахування та виплату ОСОБА_1 за період з 29.01.2020 по 19.05.2023 грошового забезпечення, грошової допомоги на оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань із визначенням розміру посадового окладу, окладу за військовим званням шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01.01.2020, 01.01.2021, 01.01.2022, 01.01.2023, на відповідний тарифний коефіцієнт, з урахуванням раніше виплачених сум.
11 листопада 2025 року ІНФОРМАЦІЯ_5 на виконання судового рішення у справі №280/10358/24 виплатив позивачу заборгованість зі сплати грошового забезпечення в розмірі 100841,06 грн. 
15.11.2025 позивач звернувся до відповідача із заявою, в якій просив нарахувати та виплатити середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, виходячи з середньомісячного грошового забезпечення за останні два календарні місяці служби, що передують місяцю звільнення з військової служби відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» від 08 лютого 1995 року № 100, але відповіді не отримав.
Позивач, не погодившись з бездіяльністю відповідача щодо ненарахування та невиплати середнього заробітку час затримки розрахунку при звільненні, за період з 03.06.2024 по 06.09.2024 (включно), виходячи з розміру середньоденного грошового забезпечення за останні два місяці служби, які передували дню звільнення, звернувся з даним позовом до суду.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення із ним розрахунку з боку роботодавця саме при звільненні особи. З наказу начальника ІНФОРМАЦІЯ_3 (по стройовій частині) від 06.03.2024 №68, вбачається, що сержанта ОСОБА_1 , начальника групи зв`язку ІНФОРМАЦІЯ_6 , призначеного наказом командира військової частини НОМЕР_3 (по особовому складу) від « 20» лютого 2024 року №53-рс, на посаду начальника військової частини НОМЕР_4 військової частини НОМЕР_5 , вважати таким, що « 06» березня 2024 року справи та посаду здав і вибув до нового місця служби. Враховуючи те, що позивач вибув до нового місця служби і, відповідно, не звільнено з військової служби, підстави для застосування положень ст. 116, 117 КЗпП України відсутні
Колегія суддів погоджується з вказаними висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.
Відповідно до статті 1-2 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами.
У зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.
Абзацом першим частини першої статті 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» обумовлено, що держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.
Відповідно до ч. 3 ст.6 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» від 25.03.1992 №2232-XII (далі - Закон №2232-XII) військовослужбовці у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби, можуть бути направлені для подальшого проходження військової служби з одного військового формування до іншого з виключенням із списків особового складу формування, з якого вибули, та включенням до списків особового складу формування, до якого прибули.
Відповідно до частини другої статті 24 №2232-XII закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України.
Порядок звільнення військовослужбовців встановлений розділом ХІІ Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 №1153/2008 (далі - Положення).
Згідно з п.233 Положення військовослужбовці, які бажають звільнитися з військової служби, подають по команді рапорти та документи, які підтверджують підстави звільнення. У рапортах зазначаються: підстави звільнення з військової служби; думка військовослужбовця щодо його бажання проходити службу у військовому резерві Збройних Сил України за відповідною військово-обліковою спеціальністю; районний (міський) територіальний центр комплектування та соціальної підтримки, до якого повинна бути надіслана особова справа військовослужбовця.
Відповідно до п. 242 Положення особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.
Вказаним Положенням визначені питання переміщення військовослужбовців. 
Так, пунктом 110 Положення визначено, що переміщення військовослужбовців здійснюється в разі, коли звільнення їх із посад або призначення на інші посади належить до номенклатури призначення різних посадових осіб.
Переміщення осіб рядового складу, сержантського та старшинського складу за наявності обґрунтованих підстав з урахуванням висновків атестування, рекомендацій їх безпосередніх і прямих начальників на підставі клопотань командирів (начальників), які порушили питання про переміщення, здійснюється:
- між з`єднаннями, військовими частинами, оперативними командуваннями - наказами посадової особи, якій підпорядковані відповідні з`єднання, військові частини та оперативні командування;
- між видами Збройних Сил України та військовими частинами, які підпорядковані начальникам структурних підрозділів Генерального штабу Збройних Сил України, - наказом Головнокомандувача Збройних Сил України;
- між військовими частинами видів, родів військ (сил) Збройних Сил України та військовими частинами, які підпорядковані Міністерству оборони України, - наказом керівника служби персоналу Міністерства оборони України.
Згідно з п.109 Положення вибуття до нового місця служби військовослужбовця здійснюється після надходження витягу з наказу відповідного командира (начальника) військової частини про призначення, в тому числі доведеного технічними засобами передачі документованої інформації. Виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини має відбутися після здавання посади, але не пізніше ніж через місяць від дня одержання військовою частиною зазначеного витягу з наказу або іншого письмового повідомлення про переміщення по службі військовослужбовця.
Аналіз зазначених правових норм свідчить про те, що законодавством чітко відрізняються підстави виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини, яке здійснюється як при звільненні військовослужбовця у запас або у відставку, так і при переміщенні військовослужбовця по службі між військовими частинами одного та різних видів, родів військ.
Як вірно зазначив суд першої інстанції, що при переміщенні військовослужбовець продовжує служити та отримувати грошове забезпечення.
У рішенні Конституційного Суду України від 07 травня 2002 року № 8-рп/2002 (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) зазначено, що при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних із спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, встановивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми Кодексу Законів про працю України, у якому визначені основні трудові права працівників.
Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 за статтею 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені у статті 116 КЗпП України, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
За правилами статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
Статтею 117 КЗпП України визначено відповідальність за затримку розрахунку при звільненні.
Частиною першою цієї статті встановлено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Згідно з частиною другою статті 117 КЗпП України при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Законом України від 01 липня 2022 року № 2352-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» текст статті 117 КЗпП України викладено в такій редакції:
«У разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті».
Закон України № 2352-ІХ та відповідно і нова редакція статті 117 КЗпП України набрали чинності з 19 липня 2022 року.
Аналіз положень ст. 116, 117 КЗпП України, свідчить про те, що вказані статті встановлюють вимоги щодо строку розрахунку при звільненні та відповідальність за затримку розрахунку при звільненні, а не переведенні або переміщенні.
Отже, відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення із ним розрахунку з боку роботодавця саме при звільненні особи.
В той же час з витягу із наказу начальника ІНФОРМАЦІЯ_3 (по стройовій частині) від 06.03.2024 №68, вбачається, що сержант ОСОБА_1 з 06 березня 2024 вибув до нового місця служби.
У світлі зазначених обставин важливо підкреслити, що виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини саме по собі не свідчить про закінчення проходження ним військової служби. Таке виключення може бути зумовлене переведенням до іншої частини, зміною місця проходження служби або іншим адміністративним переміщенням. Натомість лише виключення зі списків особового складу військової частини у зв`язку із звільненням у запас чи відставку, смертю, визнанням безвісно відсутнім чи оголошенням померлим підтверджує закінчення проходження військової служби.
У цій справі встановлено, що на момент виникнення спірних правовідносин військова служба позивача не була завершена, він не був звільнений з військової служби, а продовжував виконувати свої службові обов`язки на новому місці служби.
Виходячи з видаленого колегія суддів погоджується висновком суду першої інстанції, що оскільки позивача було переведено/призначено на посаду до іншої військового формування для подальшого проходження служби і, відповідно, не звільнено з військової служби, відсутні підстави для застосування положень ст. 116, 117 КЗпП України, а тому позовні вимоги задоволенню не підлягають.
Доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки висновків зроблених судом першої інстанції, в рішенні суду першої інстанції правильно дана правова оцінка обставин по справі, правильно застосовані норми матеріального та процесуального права при прийнятті рішення, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції – без змін. 
Керуючись п. 1 ч. 1 ст. 315, ст.ст. 316, 321, 322 КАС України, суд, - 

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
Рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 27 квітня 2026 року – залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення в повному обсязі. 
В повному обсязі постанова складена 18 серпня 2026року.

Головуючий - суддя Д.В. Чепурнов 

суддя С.В. Сафронова 

суддя В.В. Кальник