П О С Т А Н О В А 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 240/8407/26 
Головуючий суддя 1-ої інстанції - Окис Т.О.
Суддя-доповідач - Слободонюк М.В. 
16 липня 2026 року 
м. Вінниця
Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді: Слободонюка М.В. 
суддів: Канигіної Т.С.  Кузьмишина В.М. , 

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Житомирського окружного адміністративного суду від 12 червня 2026 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити дії, 
В С Т А Н О В И В :
У провадженні Житомирського окружного адміністративного суду перебуває адміністративна справа за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про:
- визнання протиправними дії військової частини НОМЕР_1 щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 з 30.10.2020 по 14.06.2023 основних та додаткових видів грошового забезпечення без врахування розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб встановленого на відповідний календарний рік;
- зобов`язання військової частини НОМЕР_1 здійснити з 30.10.2020 по 14.06.2023 перерахунок та виплату грошового забезпечення ОСОБА_1 відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України № 704 від 30.08.2017 "Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб" із врахуванням розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб встановленого на відповідний календарний рік для обчислення посадового окладу та окладу за військовим званням із урахуванням раніше виплачених сум;
- визнання протиправними дії військової частини НОМЕР_1 щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 грошової допомоги для оздоровлення та матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2020-2023 роки без урахування розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на відповідний календарний рік;
- зобов`язання військової частини здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_1 грошової допомоги для оздоровлення та матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2020-2023 роки відповідно до постанови Кабінету Міністрів України № 704 від 30.08.2017 із урахуванням розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на відповідний календарний рік, із урахуванням раніше виплачених сум.
Ухвалою Житомирського окружного адміністративного суду від 12 червня 2026 року провадження у даній справі зупинено на підставі п. 5 ч. 2 ст. 236 КАС України до набрання законної сили рішенням Верховного Суду у справі № 240/401/26.
Не погоджуючись з цією ухвалою суду, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить її скасувати та направити справу на продовження розгляду до суду першої інстанції, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт зазначає, що суд першої інстанції безпідставно зупинив провадження у справі в цілому, оскільки правовідносини, які є предметом перегляду об`єднаною палатою Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду у справі № 240/401/26, стосуються лише незначної частини спірного періоду (менше 4% всього обсягу позовних вимог). На думку апелянта, щодо переважної частини позовних вимог правова позиція Верховного Суду вже є сформованою та усталеною, а тому відсутні підстави для зупинення провадження у справі в повному обсязі.
Крім того, апелянт вказує, що таке зупинення призводить до необґрунтованого затягування розгляду справи та порушує його право на розгляд справи упродовж розумного строку.
Відповідач не скористався правом на подання відзиву на апеляційну скаргу.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, а також правильність застосування судом першої інстанції норм процесуального права, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції - без змін, виходячи з наступного.
Приймаючи оскаржувану ухвалу від 12.06.2026, суд першої інстанції виходив з того, що предметом позову в межах справи № 240/8407/26 є оскарження дій військової частини НОМЕР_1 , які полягають в незастосуванні пункту 4 Постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 № 704 "Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб" у редакції, чинній з 29.01.2020, при обчисленні та виплаті позивачу з 30.10.2020 по 14.06.2023 його грошового забезпечення.
При цьому, в ході розгляду справи встановлено, що ухвалою Верховного Суду від 22.05.2026 передано на розгляд об`єднаної палати Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду справу № 240/401/26.
Суд першої інстанції вказав, що предметом спору в справі № 240/401/26, як і в справі № 240/8407/26, є перерахунок грошового забезпечення військовослужбовця із застосуванням пункту 4 Постанови № 704 у редакції, чинній з 29.01.2020, при обчисленні основних та додаткових видів грошового забезпечення, включаючи період, упродовж якого зберігала чинність постанова Кабінету Міністрів України від 12.05.2023 № 481 "Про скасування підпункту 1 пункту 3 змін, що вносяться до постанов Кабінету Міністрів України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2018 № 103, та внесення зміни до пункту 4 постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 № 704" (далі - Постанова № 481), пунктом 2 якої внесено зміни до пункту 4 Постанови № 704, виклавши абзац перший в такій редакції: " 4. Установити, що розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу та деяких інших осіб розраховуються виходячи з розміру 1762 гривні та визначаються шляхом множення на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13 і 14".
Враховуючи, що рішенням Київського окружного адміністративного суду від 14.03.2025 у справі № 320/29450/24, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 18.06.2025, визнано протиправним та нечинним пункт 2 Постанови № 481 про внесення змін до пункту 4 Постанови № 704, який на підставі частини другої статті 265 КАС України втратив чинність із моменту набрання законної сили відповідним рішенням суду, а межі заявлених позовних вимог у цій справі окреслені періодом, упродовж якого зберігала чинність Постанова № 481, суд першої інстанції дійшов висновку, що розгляд справи № 240/8407/26 по суті потребує вирішення з урахуванням правових висновків Верховного Суду у справі № 240/401/26, а відтак наявні підстави для зупинення провадження у цій справі.
Колегія суддів погоджується з позицією суду першої інстанції, з огляду на таке.
Статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Статтею 236 КАС України визначені підстави для зупинення провадження у справі, як обов`язкові, так і факультативні.
Згідно з пунктом 5 частини другої статті 236 КАС України суд має право зупинити провадження у справі в разі перегляду судового рішення у подібних правовідносинах (в іншій справі) у касаційному порядку палатою, об`єднаною палатою, Великою Палатою Верховного Суду - до набрання законної сили судовим рішенням касаційної інстанції.
Досліджуючи матеріали справи, судом апеляційної інстанції встановлено, що ухвалою Верховного Суду від 22.05.2026 передано на розгляд об`єднаної палати Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду справу №240/401/26.
Предметом розгляду у справі № 240/401/26 є питання правомірності застосування п.4 Постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 № 704 "Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб" у редакції, чинній з 29.01.2020, при обчисленні щодо нарахування та виплати позивачу з 29.01.2020 по 15.06.2021 та з 03.10.2022 по 10.12.2025 основних та додаткових видів грошового забезпечення.
Мотивуючи необхідність передачі справи на розгляд об`єднаної палати, колегія суддів Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду в ухвалі від 22.05.2026 зазначила, що колегії суддів судової палати з розгляду справ щодо захисту соціальних прав та судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду по-різному застосовують норми ст.7 та ст. 265 КАС України в частині застосування положень Постанови № 481 для обрахунку розміру грошового забезпечення військовослужбовців, з якого, в тому числі, проводиться обрахунок розміру пенсії колишніх військовослужбовців, внаслідок чого очевидною є необхідність формування єдиної правозастосовчої практики з означеного питання.
Ухвалою Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 26.06.2026 у справі № 240/401/26 підготовку справи до касаційного розгляду закінчено, а справу призначено до касаційного розгляду в порядку письмового провадження.
Аналізуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що правовідносини в межах справи № 240/8407/26 є подібними до тих, які є предметом касаційного перегляду в справі № 240/401/26, зокрема в частині застосування п. 4 Постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 № 704 в редакції з 29.01.2020 при здійсненні перерахунку грошового забезпечення позивача за період з 20.05.2023 по 18.06.2025, а відтак зміст позовних вимог у цій справі охоплюється предметом касаційного перегляду у справі 240/401/26.
Доводи апеляційної скарги про те, що касаційний перегляд у справі № 240/401/26 стосується лише незначної частини спірного періоду, а саме близько 4 % від загального обсягу заявлених позовних вимог, не можуть бути підставою для висновку про незаконність оскаржуваної ухвали.
Так, положення пункту 5 частини другої статті 236 КАС України пов`язують можливість зупинення провадження у справі не з кількісними характеристиками спірних правовідносин чи питомою вагою окремих позовних вимог, а виключно з переглядом судового рішення у подібних правовідносинах палатою, об`єднаною палатою або Великою Палатою Верховного Суду. Отже, законодавець не встановив як умову для зупинення провадження необхідність того, щоб предмет касаційного перегляду охоплював усі заявлені позовні вимоги або весь спірний період. Вирішальним у цьому випадку є те, що правове питання, яке перебуває на розгляді об`єднаної палати Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду, безпосередньо стосується застосування пункту 4 постанови Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 року № 704, тобто саме тієї норми матеріального права, яка є однією з підстав заявлених позовних вимог і підлягає застосуванню судом при вирішенні цього спору в межах спірного періоду.
Колегія суддів звертає увагу, що позов у цій справі є єдиною матеріально-правовою вимогою, а не сукупністю самостійних вимог за окремі часові проміжки. Період, за який заявлено вимоги, характеризує лише обсяг цієї вимоги, але не змінює її правову природу. Відповідно, суд не зобов`язаний оцінювати можливість зупинення провадження шляхом умовного поділу позову на відсотки залежно від того, яку частину періоду охоплює касаційний перегляд. Інше тлумачення фактично означало б запровадження додаткової умови застосування пункту 5 частини другої статті 236 КАС України, яка не передбачена законом.
За таких обставин відсутність повного збігу спірних періодів не свідчить про відсутність подібності правовідносин та не виключає можливості застосування судом положень пункту 5 частини другої статті 236 КАС України.
Також доводи апелянта про порушення права на розгляд справи упродовж розумного строку не можуть бути підставою для скасування оскаржуваної ухвали, оскільки зупинення провадження здійснено відповідно до вимог процесуального закону.
Враховуючи викладене вище, колегія суддів приходить до висновку, що оскільки в межах даної справи № 240/8407/26 правовідносини є подібними до тих, які є предметом касаційного перегляду в справі № 240/401/26 (щодо застосування пункту 4 Постанови № 704 при визначенні розміру грошового забезпечення військовослужбовців), правовий висновок, який буде сформовано об`єднаною палатою Верховного Суду у справі № 240/401/26, матиме значення для забезпечення єдності судової практики та однакового застосування норм матеріального права судами під час вирішення цієї справи.
В цьому контексті суд враховує, що згідно з ч. 1 ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права.
Одним із способів практичного втілення вказаної конституційної норми є забезпечення ефективного судового захисту прав, свобод та інтересів особи за допомогою становлення єдності судової практики.
Відповідно до п. 4 ч. 4 ст. 17 Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII "Про судоустрій і статус суддів" єдність системи судоустрою забезпечується, в тому числі єдністю судової практики.
Згідно з ч. 1 ст. 36 Закону № 1402-VIII Верховний Суд є найвищим судом у системі судоустрою України, який забезпечує сталість та єдність судової практики у порядку та спосіб, визначені процесуальним законом.
А частиною п`ятою статті 242 КАС України встановлено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
За таких обставин, враховуючи подібність правовідносин у даній справі та в адміністративній справі № 240/401/26, та беручи до уваги той факт, що формування відповідної правової позиції у справі № 240/401/26, яка переглядається об`єднаною палатою Верховного Суду, може вплинути на результати розгляду цієї справи, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про наявність правових підстав та об`єктивних обставин для зупинення провадження у даній справі на підставі п. 5 ч. 2 ст. 236 КАС України - до набрання законної сили судовим рішенням Верховного Суду у справі № 240/401/26.
Отже, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому колегія суддів вважає, що суд першої інстанції ухвалив оскаржуване судове рішення відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права, а тому підстави для його скасування відсутні.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315, 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд 
П О С Т А Н О В И В :
апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвалу Житомирського окружного адміністративного суду від 12 червня 2026 року - без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дати її ухвалення та оскарженню не підлягає.

Головуючий	 		Слободонюк М.В.	
 	 	 	 	
Судді	 	  	Канигіна Т.С.    Кузьмишин В.М.