ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
27 серпня 2026 року справа №200/5247/25 

м. Дніпро

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: судді-доповідача Казначеєва Е.Г., суддів Гайдара А.В. , Пивовар І. В. , розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Державної податкової служби України на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 24 вересня 2025 р. у справі № 200/5247/25 (головуючий І інстанції Стойка В.В.) за позовом ОСОБА_1 до Державної податкової служби України про стягнення коштів,-
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 (далі – позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Донецького окружного адміністративного суду з позовом до Державної податкової служби України (далі – відповідач), в якому просив:
-визнати протиправною бездіяльність Державної податкової служби України щодо затримки виконання рішення Донецького окружного адміністративного суду від 03.04.2025 у справі № 200/8572/24 про поновлення ОСОБА_1 на посаді заступника начальника Головного управління ДПС у Донецькій області;
-стягнути з Державної податкової служби України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки виконання рішення Донецького окружного адміністративного суду від 03.04.2025 у справі № 200/8572/24 про поновлення ОСОБА_1 на посаді заступника начальника Головного управління ДПС у Донецькій області за період з 03.04.2025 по 16.06.2025 в розмірі 57 490 (п`ятдесят сім тисяч чотириста дев`яносто) гривень та 77 копійок.
Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 24 вересня 2025 року відмовлено в задоволенні клопотання про залучення до участі у справі співвідповідача та клопотання про розгляд справи в порядку загального позовного провадження в судовому засіданні з викликом сторін.
Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 24 вересня 2025 року позовні вимоги задоволено, а саме суд: 
Визнав протиправною бездіяльність Державної податкової служби України щодо затримки виконання рішення Донецького окружного адміністративного суду від 03.04.2025 у справі № 200/8572/24 про поновлення ОСОБА_1 на посаді заступника начальника Головного управління ДПС у Донецькій області.
Стягнув з Державної податкової служби України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки виконання рішення Донецького окружного адміністративного суду від 03.04.2025 у справі № 200/8572/24 про поновлення ОСОБА_1 на посаді заступника начальника Головного управління ДПС у Донецькій області за період з 03.04.2025 по 16.06.2025 в розмірі 57 490 (п`ятдесят сім тисяч чотириста дев`яносто) гривень та 77 копійок.
Відповідач, з рішенням суду першої інстанції не погодився, подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове яким відмовити в задоволені позовних вимог у повному обсязі.
Скарга обґрунтована, зокрема, тим, що Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 03.04.2024 у справі № 200/8572/24 допущено негайне виконання рішення в частині поновлення ОСОБА_1 на займаній посаді, присудження виплати середнього заробітку у межах суми стягнення за один місяць.
Наказом ДПС від 13.06.2025 № 1296-о, позивача поновлено на займаній до звільнення посаді заступника начальника Головного управління ДПС у Донецькій області з 09 листопада 2024 року.
Наказом ГУ ДПС у Донецькій області від 16.06.2025 № 129-о позивачу оголошено наказ ДПС № 1296-о та поновлено останнього на посаді заступника начальника Головного управління ДПС у Донецькій області з 09 листопада 2024 року.
З наказом ДПС № 1296-о позивач безпосередньо ознайомлений 13.06.2025, що підтверджується записом про ознайомлення на відповідному наказі. Зокрема, ним зазначені: слово «Ознайомлений», особистий підпис, ПІБ і дата.
Посадовими особами ГУ ДПС у Донецькій області були складені протоколи про доведення інформації або документів до відома державного службовця від 16 червня 2025 року, якими зафіксовані факти доведення до відома ОСОБА_1 наказу ДПС від 13.06.2025 № 1296-о та наказу ГУ ДПС у Донецькій області від 16.06.2025 № 129-о з допомогою засобів телекомунікаційного зв`язку – електронної пошти та месенджеру WhatsApp.
Разом з тим, спосіб виконання судового рішення про поновлення на роботі визначено, зокрема, приписами Закону України від 02 червня 2016 року № 1404-VIII «Про виконавче провадження», частиною 2 статті 65 якого перебачено, що рішення про поновлення на роботі вважається виконаним боржником з дня видання відповідно до законодавства про працю наказу або розпорядження про поновлення стягувача на роботі, після чого виконавець вносить постанову про закінчення виконавчого провадження.
Так, позивач звернувся за виконанням судового рішення про поновлення на роботі у порядку примусового виконання.
Постановою державного виконавця від 07.05.2025 було відкрито виконавче провадження ВП № 77999060 з примусового виконання виконавчого листа Донецького окружного адміністративного суду від 14.04.2025 № 200/8572/24 про поновлення ОСОБА_1 на посаді заступника начальника ГУ ДПС у Донецькій області.
Поновлення ОСОБА_1 на посаді заступника начальника ГУ ДПС у Донецькій області належить до повноважень Голови ДПС як суб`єкта призначення та оформляється відповідним наказом.
Ухвалою Першого апеляційного адміністративного суду від 24.04.2024 в справі № 200/8572/24 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Головного управління ДПС у Донецькій області на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 03 квітня 2025 року.
Разом з тим, ухвалою Першого апеляційного адміністративного суду від 06.05.2024 в справі № 200/8572/24 справі № 200/8572/24 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Державної податкової служби України на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 03 квітня 2025 року.
Отже, Державна податкова служба України наказом від 13.06.2025 № 1296-о, поновила ОСОБА_1 на займаній до звільнення посаді заступника начальника Головного управління ДПС у Донецькій області з 09 листопада 2024 року, чим відновила порушене право на працю позивача.
Скаржник не погоджується з вимогами щодо стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі, зверненої до ДПС та посилається необхідність залучення співвідповідача по справі.
ОСОБА_1 не перебув у трудових відносинах з апаратом ДПС. Нарахування та виплата заробітної плати позивачу здійснювались Головним управлінням ДПС у Донецькій області. Державна податкова служба України не здійснює ведення обліку робочого часу, нарахування та виплату заробітної плати працівникам територіальних органів.
Так територіальні органи ДПС, хоча і не є юридичними особами, але відповідно до положень про ці органи є органами державної влади, мають окремий баланс, рахунки в органах, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів, є розпорядниками бюджетних коштів.
Щодо обґрунтованості періоду затримки виконання рішення суду та розміру середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі, скаржник зазначає, що позивача поновлено на займаній до звільнення посаді наказом ДПС від 13.06.2025 № 1296-о. З огляду на це, 16 червня 2025 року не є днем, який належить до розрахованого позивачем періоду затримки виконання судового рішення.
У такому разі середній заробіток ОСОБА_1 за період з 03.04.2025 по 15.06.2025 складатиме 56 363, 50 грн. за 50 робочих днів .
Також, розрахунок періоду та суми середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі здійснюється з урахуванням відомостей обліку робочого часу, який ведеться за місцем проходження служби ОСОБА_1 .
Відповідно до частини 1 статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції розглянув справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
Суд, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, здійснюючи апеляційний перегляд у межах доводів та вимог апеляційної скарги, відповідно до частини 1 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України, встановив наступне.
Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 03.04.2025 у справі № 200/8572/24, яке набрало законної сили 07.08.2025 року, позов ОСОБА_1 до Державної податкової служби України та Головного управління ДПС в Донецькій області про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу задоволено. Визнано протиправним та скасовано наказ Державної податкової служби України № 1374-о від 08 листопада 2024 року “Про припинення державної служби та звільнення ОСОБА_1 ”. Поновлено ОСОБА_1 на займаній до звільнення посаді заступника начальника Головного управління ДПС у Донецькій області, з 09 листопада 2024 року. Стягнуто з Головного управління ДПС в Донецькій області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 28 947,00 грн. (двадцять вісім тисяч дев`ятсот сорок сім гривень). Стягнуто з Державної податкової служби України на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 47 500,00 (сорок сім тисяч п`ятсот гривень) грн. Допущено негайне виконання рішення в частині поновлення ОСОБА_1 на займаній посаді, присудження виплати середнього заробітку у межах суми стягнення за один місяць
Наказом ДПС України від 13 червня 2025 року №1296-о “Про виконання рішення суду та поновлення на посаді ОСОБА_1 ” Позивача поновлено на посаді заступника начальника Головного управління ДПС у Донецькій області з 09 листопада 2024 року та доручено Головному управлінню ДПС у Донецькій області вжити заходи щодо ознайомлення ОСОБА_1 з цим наказом.
Наказом ГУ ДПС у Донецькій області від 16.06.2025 № 129-о “Про оголошення наказу ДПС України від 13.06.2025 №1296-о “Про виконання рішення суду та поновлення на посаді ОСОБА_1 ” наказ про поновлення був оголошений Позивачу.
Згідно довідки ГУ ДПС у Донецькій області № 128/05-99-10-02 від 20.12.2024 середньоденна заробітна плата позивача складала 1127,27 грн (85273,89 грн /44 дні).
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та фактам, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.
Статтею 124 Конституції України встановлено, що судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України.
Згідно з преамбулою Закону України “Про державну службу” від 10 грудня 2015 року №889-VIII (далі – Закон №889-VІІІ) цей Закон визначає принципи, правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави і суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, що базується на їхніх особистих якостях та досягненнях.
Згідно зі статтею 5 Закону №889-VІІІ правове регулювання державної служби здійснюється Конституцією України, цим та іншими законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, постановами Верховної Ради України, указами Президента України, актами Кабінету Міністрів України та центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері державної служби.
Відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом.
Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.
Вказаним Законом особливості поновлення на посаді державних службовців не визначено, тому це питання регулюється трудовим законодавством.
Відповідно до статті 255 КАС України, рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 371 КАС України, негайно виконуються рішення суду про поновлення на посаді у відносинах публічної служби.
Негайно також виконуються рішення суду, прийняті в адміністративних справах, визначених пунктами 1, 5 частини першої статті 263, пунктами 1-4 частини першої статті 283, статтями 289-6, 289-7, 289-8, пунктами 1 і 2 частини першої статті 289 цього Кодексу.
За частиною 2 статті 372 КАС України, судове рішення, яке набрало законної сили або яке належить виконати негайно, є підставою для його виконання.
За частиною 3 статті 14 КАС України, не виконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.
Стаття 65 Закону України «Про виконавче провадження» від 2 червня 2016 року № 1404-VIII, рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного працівника виконується невідкладно в порядку, визначеному статтею 63 цього Закону.
Рішення вважається виконаним боржником з дня видання відповідно до законодавства про працю наказу або розпорядження про поновлення стягувача на роботі, після чого виконавець виносить постанову про закінчення виконавчого провадження.
Відповідно до статті 235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.
При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. 
У разі затримки видачі копії наказу (розпорядження) про звільнення з вини роботодавця працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. 
Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню. 
Статтею 236 КЗпП України встановлено, що у разі затримки роботодавцем виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.
Аналіз правових норм, що підлягають застосуванню до спірних правовідносин, дає підстави для висновку про те, що законодавець передбачає обов`язок роботодавця добровільно і негайно виконати рішення суду про поновлення на роботі працівника в разі його незаконного звільнення. Цей обов`язок полягає у тому, що роботодавець зобов`язаний видати наказ про поновлення працівника на роботі відразу після оголошення рішення суду, незалежно від того, чи буде це рішення суду оскаржуватися.
Негайне виконання судового рішення полягає в тому, що воно підлягає виконанню не з часу набрання ним законної сили, що передбачено для переважної більшості судових рішень, а негайно з часу його оголошення в судовому засіданні, чим забезпечується швидкий і реальний захист життєво важливих прав та інтересів громадян і держави.
Суд зазначає, що стаття не містить застережень, що власник або уповноважений ним орган не відповідає за затримку виконання рішення про поновлення на роботі в разі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, якщо працівник не вчинив додаткові дії, зокрема пред`явлення рішення до примусового виконання, що вказує на його бажання бути поновленим на роботі.
Відповідальність за затримку власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника, встановлена статтею 236 КЗпП України, згідно якої проводиться виплата середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі незалежно від вини роботодавця в цій затримці.
Середній заробіток за своїм змістом є державною гарантією, право на отримання якого виникло у працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою роботу з незалежних від нього причин. Закон пов`язує цю виплату виключно з фактом затримки виконання рішення про поновлення на роботі.
Таким чином, згідно з статтею 236 КЗпП України проводиться виплата середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі незалежно від вини роботодавця в цій затримці.
Підсумовуючи наведене, суд дійшов висновку, що наявність вини відповідача в затримці виконання судового рішення не є обов`язковою для задоволення заявлених вимог. Наявність вини випливає з норм Конституції України, згідно яких судові рішення, які набрали законної сили, повинні виконуватись державними органами добровільно, без відкриття виконавчого провадження.
Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі № 243/2748/16-ц і від 27 червня 2019 року у справі №821/1678/16, від 02 жовтня 2019 року у справі №823/1507/18, та правовою позицією колегії суддів Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України викладеною у постанові від 23 червня 2015 року у справі № 21-63а15.
Колегія суддів зазначає, що у даному випадку підлягають застосовуванню положення ст. 235 КЗпП України та ст. 255, 371, 372 КАС України, за якими судові рішення, які набрали законної сили, повинні виконуватись державними органами добровільно та негайно, без додаткового звернення з заявою. 
Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 34 постанови від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», рішення про поновлення на роботі вважається виконаним з дня видання власником або уповноваженим ним органом про це наказу.
Також, Верховний Суд вже неодноразово зазначав у своїх рішеннях, що належним виконанням судового рішення про поновлення на роботі слід вважати видання власником про це наказу, що дає можливість працівнику приступити до виконання своїх обов`язків. Тобто, рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного працівника вважається виконаним, коли власником або уповноваженим ним органом видано наказ (розпорядження) про допуск до роботи, фактично допущено до роботи такого працівника та внесено відповідні записи до трудової книжки.
КЗпП України не містить визначення поняття «поновлення на роботі», як і не встановлює порядку виконання відповідного рішення. Частково умови, за яких рішення суду про поновлення на роботі вважається примусово виконаним, закріплені у статті 65 Закону № 1404-VIII.
При розумінні роботи як регулярно виконуваної працівником діяльності, обумовленої трудовим договором, поновлення на роботі також включає допущення працівника до фактичного виконання трудових обов`язків, тобто створення умов, за яких він може їх здійснювати.
Аналогічна правова позиція міститься у постановах Верховного Суду від 17 червня 2020 року у справі № 521/1892/18, від 24 вересня 2021 року у справі №640/755/19, від 20 жовтня 2022 року у справі №160/12318/21, від 30 листопада 2022 року у справі № 240/12764/21, від 08 грудня 2022 року у справі № 280/2481/21.
Так, Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 03.04.2025 у справі № 200/8572/24, яке набрало законної сили 07.08.2025, зокрема, поновлено ОСОБА_1 на займаній до звільнення посаді заступника начальника Головного управління ДПС у Донецькій області, з 09 листопада 2024 року. Допущено негайне виконання рішення в частині поновлення ОСОБА_1 на займаній посаді, присудження виплати середнього заробітку у межах суми стягнення за один місяць
Негайне виконання рішення суду у відповідній частині прямо передбачено статтею 371 КАС України.
Наказом ДПС України від 13 червня 2025 року №1296-о “Про виконання рішення суду та поновлення на посаді ОСОБА_1 ” Позивача поновлено на посаді заступника начальника Головного управління ДПС у Донецькій області з 09 листопада 2024 року та доручено Головному управлінню ДПС у Донецькій області вжити заходи щодо ознайомлення ОСОБА_1 з цим наказом.
Наказом ГУ ДПС у Донецькій області від 16.06.2025 № 129-о “Про оголошення наказу ДПС України від 13.06.2025 №1296-о “Про виконання рішення суду та поновлення на посаді ОСОБА_1 ” наказ про поновлення був оголошений Позивачу.
Отже, днем виконання рішення суду у справі №200/8572/24 від 03.04.2025 року в частині поновлення позивача на посаді, є 16.06.2025, день доведення до відома позивача наказу Державної податкової служби України №129-о.
Тобто, виконання судового рішення про поновлення на посаді, незважаючи на зазначення в рішенні суду про негайне його виконання, відбулося з значною затримкою.
Таким чином, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивач має право відповідно до статті 236 КЗпП України на виплату йому середнього заробітку за час затримки виконання судового рішення. 
Суд не приймає посилання апелянта на те, що рішення суду про поновлення позивача на роботі не виконувалося не з вини відповідача, як суб`єкта владних повноважень, оскільки особою, уповноваженою на прийняття рішення щодо поновлення позивача на роботі є відповідач, як роботодавець, також як зазначалось наявність вини не є обов`язковою у даному випадку.
Оплата вимушеного прогулу при затримці виконання рішення про поновлення працівника на роботі за своєю суттю є компенсацією середнього заробітку, то за наявності підстав для цього вона підлягає стягненню з органу, у відносинах публічної служби з яким перебуває позивач. 
Верховним Судом неодноразово розглядалось питання стягнення середнього заробітку за час затримки виконання судового рішення про поновлення на роботі і викладено правові висновки щодо цього питання, зокрема у постановах від 27 листопада 2019 у справі №802/1183/16-а, від 5 березня 2020 року у справі №280/360/19, від 31 липня 2019 року у справі №813/593/17, якими було зобов`язано обласні прокуратури здійснити відповідні виплати.
Щодо посилання скаржника на звернення з апеляційною скарго у справі, колегія суддів зазначає, що вказані обставини, з огляду на специфічне регулювання питання негайного виконання рішення суду, не вливають та не виключають обов`язок негайного виконання рішення суду у відповідній частині, що прямо передбачено статтею 371 КАС України, статтею 235 КЗпП України.
Щодо розрахунку середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду, суд зазначає наступне.
За довідкою № 128/05-99-10-02 від 20.12.2024, середньоденна заробітна плата позивача складає 1127,27 грн.
Як зазначалось, днем виконання рішення суду у справі №200/8572/24 від 03.04.2025 року в частині поновлення позивача на посаді, є 16.06.2025, день доведення до відома позивача наказу Державної податкової служби України №129-о.
Отже, період затримки виконання рішення є період з 03.04.2025 по 15.06.2025, що дорівнює 50 робочих днів.
Таким чином, сума середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі становить 56 363,50 грн. (50 робочий день х 1127,27 грн. середньоденного заробітку).
Щодо посилання скаржника на те, що розрахунок періоду та суми середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі здійснюється з урахуванням відомостей обліку робочого часу, який ведеться за місцем проходження служби, колегія суддів зазначає, що вказане не грубнується на приписах законодавства в частині стягнення сум середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі.
Отже, суд першої інстанції помилково дійшов до висновку в частині періоду затримки виконання рішення та відповідно суми середнього заробітку.
Зазначене зумовлює зміну рішення суду в частині визначеної суми середнього заробітку за час затримки.
Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах “Салов проти України” (заява № 65518/01; пункт 89), “Проніна проти України” (заява № 63566/00; пункт 23) та “Серявін та інші проти України” (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі “Руїс Торіха проти Іспанії” (Ruiz Torija v.Spain) серія A. 303-A; пункт 29).
Відповідно до пунктів 1,4 частини 1 статті 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
За таких обставин апеляційний суд вважає, що оскільки судом першої інстанції при вирішенні справи частково не вірно застосовані норми матеріального права, апеляційну скаргу слід задовольнити частково, рішення суду першої інстанції – змінити, а саме в частині суми середнього заробітку за весь час затримки. 
На підставі викладеного, керуючись ст. 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Державної податкової служби України на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 24 вересня 2025 р. у справі № 200/5247/25- задовольнити частково. 
Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 24 вересня 2025 р. у справі № 200/5247/25 - змінити. 
Змінити в абзаці третьому резолютивної частини рішення Донецького окружного адміністративного суду від 24 вересня 2025 року у справі № 200/5247/25 цифри та слова «за період з 03.04.2025 по 16.06.2025 в розмірі 57 490 (п`ятдесят сім тисяч чотириста дев`яносто) гривень та 77 копійок» цифрами та словами «за період з 03.04.2025 по 15.06.2025 в розмірі 56363 (п`ятдесят шість тисяч триста шістдесят три) гривні 50 копійок». 
В іншій частині рішення Донецького окружного адміністративного суду від 24 вересня 2025 року у справі № 200/5247/25 - залишити без змін. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати прийняття та не підлягає касаційному оскарженню до Верховного Суду, крім випадків, встановлених п.2 ч.5 ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України. 
Повне судове рішення складено та підписано колегією суддів 27 серпня 2026 року.

Суддя-доповідач Е.Г. Казначеєв

Судді А.В. Гайдар

І.В. Пивовар