Справа № 523/11551/26
Провадження № 1-кп/947/1139/26
ВИРОК 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
07.07.2026 року

Київський районний суд м. Одеси у складі:
Головуючого судді – ОСОБА_1 ,
при секретарі с/з – ОСОБА_2 ,
за участю:
прокурора – ОСОБА_3 ,
обвинуваченого – ОСОБА_4 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні обвинувальний акт у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12025164490000351 від 05.12.2025 року у відношенні: 
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Ізмаїл, громадянина України, раніше не судимого, фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , інваліда III групи, учасника бойових дій, обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст.358 та ч.4 ст.358 КК України, – 

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_4 призначений наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 24.11.2024 за №336 призначено на посаду оператора безпілотних літальних апаратів 1 відділення безпілотних авіаційних комплексів 2 взводу безпілотних авіаційних комплексів роти безпілотних авіаційних комплексів батальйону безпілотних систем вищезазначеної військової частини, в порушення до вимог ст. ст. 9, 11, 49, 127, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст.ст.1–4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, зобов`язаний свято і непорушно додержуватися Конституції України та законів України, Військової присяги, віддано служити Українському народові, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок, суворо дотримуватися Статутів Збройних Сил України, бути дисциплінованим, не допускати негідних вчинків самому та утримувати від них інших військовослужбовців, вчинив кримінальне правопорушення за наступних обставин:
В квітні 2025 року, більш точної дати не встановлено, ОСОБА_4 , вступив у домовленість з невстановленою особою про те, що останній зможе виготовити посвідчення водія з відкритими категоріями «А», «B» та «С» за грошову винагороду у розмірі 24 500 гривень. Також, ОСОБА_4 було відомо, що дане посвідчення буде підробленим, тобто не відповідатиме встановленому зразку, що перебуває в офіційному обігу на території України. 
В подальшому, ОСОБА_4 , розуміючи, що він не має права на керування транспортними засобами, та останній не документований для цього відповідним документом, переслідуючи намір отримати право на керування транспортним засобом та маючи на меті отримати посвідчення водія, в квітні 2025 року, більш точної дати не встановлено, з метою отримання зазначеного документу всупереч встановленого законом порядку видачі посвідчень водія, через мережу «Інтернет», за допомогою додатку «Telegram», замовив у невстановленої особи, виготовлення підробленого посвідчення водія та пообіцяв його придбати.
На виконання вказаної домовленості, діючи умисно, не бажаючи отримувати зазначене посвідчення у встановленому законом порядку, ОСОБА_4 , діючи за попередньою змовою з невстановленою досудовим розслідуванням особою, у квітні 2025 більш точної дати не встановлено,шляхом поштового відправлення, надіслав невідомій особі, копію власного паспорту громадянина України, власну фотокартку та зразок свого підпису, таким чином надавши свої повні анкетні дані, які необхідні для виготовлення підробленого посвідчення водія на своє ім`я, що наділяє правом керування транспортними засобами, з метою його подальшого використання.
У подальшому, 12.04.2025 року, перебуваючи поблизу ТСЦ 5141 у м. Одесі, ОСОБА_4 отримав від невстановленої особи на ім`я « ОСОБА_5 » завідомо підроблене посвідчення водія серії НОМЕР_2 з категоріями «А», «B» та «С», видане нібито 12.04.2025 року на його ім`я, за що передав останньому грошові кошти в сумі 24 500 гривень.
Крім того, ОСОБА_4 , 05.12.2025 року приблизно о 11:58 годині, керуючи автомобілем «Peugeot 307 SW» з реєстраційним номером НОМЕР_3 , по вул. Миколаївська дорога, м. Одеса, біля буд. 144, був зупинений екіпажем «Океан 401» УПП в Одеській області та на вимогу останніх пред`явити документи, що посвідчують особу та право керування транспортним засобом, достовірно знаючи, що посвідчення водія серії НОМЕР_2 , видане на його ім?я є підробленим, так як він не проходив навчання на відкриття категорій «А», «B» та «С», та не отримував право керування транспортними засобами зазначених категорій, діючи умисно, з особистих мотивів, з метою використання завідомо підробленого документа, пред`явив вищезазначене посвідчення водія серії НОМЕР_2 на право керування мотоциклами категорій «А», «B» та «С», нібито видане на його ім`я, тим самим, використав завідомо підроблений документ.
Таким чином, ОСОБА_4 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч.3 ст.358 КК України – тобто підроблення посвідчення, з метою його використання, вчинене за попередньою змовою групою осіб та за ч.4 ст.358 КК України – тобто використання завідомо підробленого документа.
Допитаний у судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 свою вину у пред`явленому обвинуваченні за ч.3 ст.358 та ч.4 ст.358 КК України визнав повністю, щиро розкаявся у вчиненому та підтвердив обставини, викладені в обвинувальному акті. Пояснив, що, не бажаючи проходити передбачену законом процедуру навчання та складання іспитів для отримання посвідчення водія, через застосунок «Telegram» домовився з невстановленою особою про виготовлення на його ім`я підробленого посвідчення водія, достовірно усвідомлюючи, що такий документ не є офіційним та буде підробленим. Для його виготовлення він надіслав копію паспорта, власну фотокартку та зразок підпису, після чого отримав підроблене посвідчення водія та сплатив за нього 24 500 гривень. Надалі, керуючи транспортним засобом, на вимогу працівників поліції пред`явив зазначене посвідчення водія, усвідомлюючи його підроблений характер. У судовому засіданні зазначив, що усвідомлює протиправність своїх дій, шкодує про вчинене, зробив для себе належні висновки та запевнив суд, що надалі не допускатиме подібних порушень закону. Просив суд суворо його не карати, врахувати повне визнання вини, щире каяття, проходження ним військової служби, статус учасника бойових дій, інвалідність III групи, позитивні дані про особу та розглянути кримінальне провадження в порядку ч.3 ст.349 КПК України.
Суд роз`яснив сторонам кримінального провадження зміст зазначеної норми закону, відповідно до якої, у разі визнання обвинуваченим своєї вини у вчиненні злочину та за наявності згоди сторін, суд має право не досліджувати ті докази, що стосуються фактичних обставин справи, якщо вони ніким не оспорюються, за умови, що таке обмеження не суперечить завданням кримінального провадження, визначеним статтею 2 КПК України.
Відповідно до ст. 2 КПК України завданням кримінального провадження є, зокрема, забезпечення того, щоб кожен, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, а невинувата особа не була обвинувачена чи засуджена.
Згідно зі ст.ст. 22, 23 КПК України кримінальне провадження здійснюється на засадах змагальності сторін та безпосередності дослідження доказів, при цьому суд досліджує докази безпосередньо та надає оцінку лише тим із них, які були предметом судового розгляду.
Під час судового розгляду суд з`ясував, що учасники процесу не заперечують проти застосування вказаної процедури, погоджуються з тим, що фактичні обставини події встановлені достатньо повно, а визнання обвинуваченим вини не викликає сумнівів у його добровільності та усвідомленості. У зв`язку з цим суд визнав недоцільним дослідження інших доказів, окрім допиту самого обвинуваченого та вивчення матеріалів, що характеризують його особу, оскільки зазначені обставини не є спірними та підтверджуються сукупністю доказів, наявних у матеріалах кримінального провадження.
Суд окремо роз`яснив обвинуваченому правові наслідки застосування положень частини третьої статті 349 КПК України, а сааме, що в такому випадку він позбавляється права оскаржувати в апеляційному порядку фактичні обставини, встановлені судом першої інстанції, оскільки вони визнаються такими, що не підлягають подальшому перегляду. Обвинувачений підтвердив, що зазначене йому зрозуміло, і наполягав на розгляді справи у скороченому порядку.
Таким чином, дотримавшись вимог кримінального процесуального закону, суд дійшов висновку, що обмеження обсягу дослідження доказів не порушує прав сторін, відповідає принципам безпосередності, змагальності та диспозитивності судового розгляду, закріпленим у статтях 22, 23, 26 КПК України, та спрямоване на забезпечення розумних строків судового провадження відповідно до статті 28 КПК України.
На підставі вищезазначеного, оцінюючи отримані в суді докази, заслухавши показання обвинуваченого, дослідивши матеріали кримінального провадження, які характеризують його особистість, суд приходить до висновку, що вина обвинуваченого ОСОБА_4  у скоєнні кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст.358 КК України – тобто підроблення посвідчення, з метою його використання, вчинене за попередньою змовою групою осіб та ч.4 ст.358 КК України – тобто використання завідомо підробленого документа – доведена у повному обсязі.
Вирішуючи питання про призначення покарання обвинуваченому ОСОБА_4 , суд виходить із визначеної ст.50 КК України мети покарання, яка полягає не лише у карі, а й у виправленні засудженого та запобіганні вчиненню нових кримінальних правопорушень як ним самим, так і іншими особами. Покарання не повинно мати на меті завдання фізичних страждань або приниження людської гідності, а має бути справедливим, необхідним та достатнім для досягнення визначеної законом мети.
Відповідно до вимог ст.65 КК України суд призначає покарання у межах, установлених санкціями відповідних статей Особливої частини КК України, враховуючи ступінь тяжкості вчинених кримінальних правопорушень, особу винного, обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання, а також вимоги щодо його необхідності та достатності для виправлення особи і попередження вчинення нових кримінальних правопорушень.
Положеннями п.1 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 24 жовтня 2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання» роз`яснено, що призначене покарання повинно відповідати принципам законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації, бути співмірним характеру і ступеню суспільної небезпечності вчиненого кримінального правопорушення, даним про особу винного та конкретним обставинам кримінального провадження.
Аналогічний правовий підхід неодноразово висловлений Касаційним кримінальним судом у складі Верховного Суду, який зазначає, що принцип індивідуалізації покарання означає обов`язок суду забезпечити розумний баланс між тяжкістю вчиненого кримінального правопорушення, даними про особу винного, його поведінкою після вчинення кримінального правопорушення, а також необхідністю досягнення мети покарання без застосування надмірного кримінально-правового примусу. Покарання не може бути ані надмірно суворим, ані безпідставно м`яким, а повинно відповідати принципу пропорційності та забезпечувати справедливу реакцію держави на вчинене кримінальне правопорушення.
Відповідно до ст.66 КК України суд визнає обставинами, що пом`якшують покарання обвинуваченого, щире каяття та активне сприяння розкриттю кримінальних правопорушень. З матеріалів кримінального провадження та пояснень обвинуваченого вбачається, що він повністю визнав свою вину, не оспорював фактичні обставини, викладені в обвинувальному акті, підтвердив їх у судовому засіданні, висловив щире каяття, критично оцінив власну протиправну поведінку та сприяв оперативному розгляду кримінального провадження в порядку, передбаченому ч.3 ст.349 КПК України.
При цьому суд також враховує дані про особу обвинуваченого, які хоча і не є самостійними пом`якшуючими обставинами у розумінні ст.66 КК України, однак відповідно до вимог ст.65 КК України мають істотне значення при індивідуалізації покарання. Так, ОСОБА_4 раніше не судимий, проходить військову службу у Збройних Силах України на посаді оператора безпілотних літальних апаратів, є учасником бойових дій із захисту України від збройної агресії рф, має інвалідність III групи, що свідчить про наявність позитивних даних про його особу та характеризує його як особу, яка виконує конституційний обов`язок щодо захисту держави.
Обставин, що відповідно до ст.67 КК України обтяжують покарання обвинуваченого, судом не встановлено.
Вирішуючи питання щодо можливості застосування положень ст.75 КК України, суд виходить із того, що звільнення від відбування покарання з випробуванням є реалізацією принципу гуманізму кримінального права та застосовується лише за умови, якщо суд дійде переконання про можливість виправлення особи без ізоляції від суспільства.
Як неодноразово зазначав Касаційний кримінальний суд у складі Верховного Суду, застосування ст.75 КК України є правом суду, яке реалізується після комплексної оцінки всіх обставин кримінального провадження, ступеня тяжкості кримінального правопорушення, поведінки особи до та після його вчинення, ставлення винного до наслідків своїх дій, його особистих характеристик та ризику вчинення нових кримінальних правопорушень. Сам по собі факт визнання вини чи відсутності судимості не є безумовною підставою для застосування випробування, однак у сукупності з іншими обставинами може свідчити про можливість досягнення мети покарання без реального відбування покарання.
Суд враховує, що інкриміновані ОСОБА_4 кримінальні правопорушення належать до нетяжких, насильства, заподіяння шкоди життю чи здоров`ю людини або спричинення тяжких наслідків вони не містять. Обвинувачений раніше не судимий, повністю визнав свою вину, щиро розкаявся, активно сприяв розкриттю кримінальних правопорушень, проходить військову службу у Збройних Силах України, має статус учасника бойових дій та є особою з інвалідністю III групи. 
Наведені обставини у своїй сукупності свідчать про відсутність підвищеного ризику вчинення ним нових кримінальних правопорушень та дають суду достатні підстави вважати, що його виправлення можливе без ізоляції від суспільства.
Застосування до ОСОБА_4 реального відбування покарання у виді позбавлення волі за встановлених у справі обставин не відповідатиме принципу пропорційності кримінально-правового впливу та не буде необхідним для досягнення мети покарання, визначеної ст.50 КК України. Натомість покладення на нього обов`язків, передбачених ст.76 КК України, у поєднанні із встановленням іспитового строку забезпечить належний контроль за його поведінкою, стимулюватиме до правослухняної поведінки та сприятиме його виправленню без ізоляції від суспільства.
З огляду на викладене, суд приходить до переконання, що призначення ОСОБА_4 покарання із подальшим звільненням від його відбування на підставі ст.75 КК України є законним, обґрунтованим, справедливим, відповідає вимогам статей 50, 65, 75, 76 КК України, роз`ясненням, викладеним у Постанові Пленуму Верховного Суду України №7 від 24 жовтня 2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», а також сучасній практиці Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду щодо необхідності індивідуалізації кримінальної відповідальності та застосування найменш суворого заходу кримінально-правового впливу, достатнього для досягнення мети покарання.
Вирішуючи питання про процесуальні витрати, суд виходить із положень ст.124 КПК України, відповідно до яких у разі ухвалення обвинувального вироку процесуальні витрати, пов`язані із залученням експертів для проведення судових експертиз, покладаються на обвинуваченого, якщо інше не передбачено законом. Як убачається з матеріалів кримінального провадження, під час досудового розслідування для встановлення обставин, що мають істотне значення для правильного вирішення кримінального провадження, були призначені та проведені відповідні судові експертизи, вартість яких документально підтверджена матеріалами кримінального провадження та становить 3 565 гривень 60 копійок. Оскільки обвинувальний вирок ухвалюється саме щодо ОСОБА_4 , а зазначені витрати є необхідними, документально підтвердженими та безпосередньо пов`язаними із здійсненням кримінального провадження, суд приходить до висновку про необхідність їх стягнення з обвинуваченого на користь держави.
Вирішуючи питання щодо арешту майна, суд виходить із положень ст.174 КПК України, відповідно до яких арешт майна підлягає скасуванню, якщо відпала потреба у подальшому застосуванні цього заходу забезпечення кримінального провадження. Арешт на підроблене посвідчення водія серії НОМЕР_2 з категоріями «А», «В» та «С», видане нібито 12.04.2025 року на ім`я ОСОБА_4 , був накладений ухвалою слідчого судді Пересипського районного суду м. Одеси від 18.12.2025 року з метою забезпечення збереження речового доказу. Після завершення судового розгляду, дослідження зазначеного речового доказу в судовому засіданні та ухвалення обвинувального вироку необхідність у подальшому застосуванні арешту відпала, у зв`язку із чим суд приходить до висновку про наявність правових підстав для його скасування.
Вирішуючи питання про долю речових доказів, суд керується положеннями ст.100 КПК України, відповідно до яких речові докази після набрання судовим рішенням законної сили підлягають поверненню законному власнику, передачі відповідним установам, конфіскації або знищенню залежно від їх правової природи та значення у кримінальному провадженні.
Електронні носії інформації, на яких зафіксовано хід та результати проведення слідчих (розшукових) та інших процесуальних дій, є невід`ємною частиною матеріалів кримінального провадження, містять інформацію, що підтверджує перебіг досудового розслідування та досліджувалася судом під час судового розгляду, а тому підлягають подальшому зберіганню при матеріалах кримінального провадження.
Щодо підробленого посвідчення водія серії НОМЕР_2 з категоріями «А», «В» та «С», виданого нібито 12.04.2025 року на ім`я ОСОБА_4 , суд зазначає, що вказаний документ є предметом кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 та ч.4 ст.358 КК України, не є документом, що перебуває в законному цивільному обігу, не має самостійної майнової цінності та не може бути використаний за своїм призначенням. Подальше його зберігання не має правового чи доказового значення після набрання вироком законної сили, у зв`язку з чим відповідно до вимог ст.100 КПК України суд вважає за необхідне визначити його подальшу долю шляхом знищення.
На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст.2, 100, 110, 124, 174, 349, 368, 373-374, 376, 392- 395 КПК України, суд, –

ПОСТАНОВИВ:

ОСОБА_4  визнати винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст.358 та ч.4 ст.358 КК України і призначити покарання:
-за ч.3 ст.358 КК України у вигляді обмеження волі строком на 1 (один) рік;
-за ч.4 ст.358 КК України у вигляді штрафу у розмірі 50 (п`ятдесяти) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що складає 850 (вісімсот п`ятдесят) гривень
На підставі ч.1 ст.70 КК України, за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинення менш суворого покарання у вигляді штрафу більш суворим покаранням у вигляді обмеження волі, остаточно призначити ОСОБА_4 покарання у вигляді обмеження волі строком на 1 (один) рік.
Відповідно до ст.75 КК України звільнити ОСОБА_4 від відбування призначеного покарання з випробуванням, встановивши іспитовий строк 1 (один) рік.
Відповідно до п.1,2 ч.1 та п.2 ч.3 ст.76 КК України покласти на ОСОБА_4 наступні обов`язки:
-періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;
-повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання;
-не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.
Контроль за поведінкою засудженого здійснюється уповноваженим органом з питань пробації за місцем проживання, роботи або навчання засудженого.
Стягнути з ОСОБА_4 на користь держави документально підтвердженні витрати на залучення експертів на загальну суму 3565, 60 гривень.
Скасувати арешт, накладений ухвалою слідчого судді Пересипського районного суду м. Одеси від 18.12.2025 року (Справа № 523/26421/26, Провадження №1-кс/523/8275/25) на підроблене посвідчення водія серії НОМЕР_2 з категоріями «А», «В» та «С» видане нібито 12.04.2025 року на ім`я ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 
Речові докази по кримінальному провадженню, а саме: 
-Електронні носії інформації, на яких зафіксовано хід та результати слідчих (розшукових) та процесуальних дій – зберігати в матеріалах кримінального провадження; 
-Підроблене посвідчення водія серії НОМЕР_2 з категоріями «А», «В» та «С» видане нібито 12.04.2025 року на ім`я ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 – знищити.
Вирок може бути оскаржений до Одеського апеляційного суду протягом 30 (тридцяти) днів з моменту його проголошення через Київський районний суд м. Одеси.
Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. 
Копія вироку негайно після його проголошення вручається обвинуваченому та прокурору.

Суддя Київського районного
суду м. Одеси                 ОСОБА_1