Номер провадження: 22-ц/813/5109/26 
Справа № 522/28172/25-Е
Головуючий у першій інстанції Шенцева О. П.
Доповідач Погорєлова С. О.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27.07.2026 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Одеського апеляційного суду у складі:
головуючого судді: Погорєлової С.О. 
суддів: Таварткіладзе О.М., Сєвєрової Є.С.,
розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії, на ухвалу Приморського районного суду м. Одеси, постановлену під головуванням судді Шенцевої О.П. 26 січня 2026 року у м. Одеса, -

встановила:

У грудні 2025 року до Приморського районного суду м. Одеси надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії.
Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 26 січня 2026 року позовну заяву ОСОБА_1 надіслано за підсудністю до Печерського районного суду м. Києва.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм процесуального права, просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та направити справу до суду для продовження розгляду.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що дана справа має розглядатися Приморським районним судом м. Одеси за місцем реєстрації позивача, оскільки позовні вимоги стосуються зобов`язання банківської установи надавати позивачу банківські послуги у відповідності до вимог чинного законодавства, та незаконності вимагання банком від клієнта надання документів, які позивач не має. Враховуючи викладене, спір у цій справі стосується порушення прав позивача як споживача банківських послуг.
Заслухавши суддю-доповідача, здійснивши розгляд апеляційної скарги в письмовому провадженні, дослідивши наведені в ній доводи, перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню, виходячи з наступного. 
Відповідно до ч. 2 ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на ухвали суду, зазначені в п. 1, 5, 6, 9, 10, 14, 19, 37-40 ч. 1 ст. 353 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Відповідно ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Згідно п.п. 1, 3 ч. 1 ст. 379 ЦПК України, підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків суду обставинам справи.
З матеріалів справи вбачається, що у провадженні Приморського районного суду м. Одеси знаходилась позовна заява ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії.
Надсилаючи позовну заяву ОСОБА_1 за підсудністю до Печерського районного суду м. Києва, суд першої інстанції виходив з того, що позовна заява подана з порушенням територіальної юрисдикції (підсудності), а дана цивільна справа не підсудна Приморському районному суду м. Одеси, оскільки відповідач знаходиться на території Печерського району м. Києва.
Однак, колегія суддів не може погодитись з таким висновком суду, з наступних підстав.
У позовній заяві ОСОБА_1 зазначено, що при обранні територіальної підсудності для звернення до суду за захистом порушених прав, позов подається відповідно до положень ст. 28 ЦПК України, згідно якої позови про захист прав споживачів можуть пред`являтися також за зареєстрованим місцем проживання чи перебування споживача.
З преамбули Закону України «Про захист прав споживачів» вбачається, що цей Закон регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів.
Згідно з п. 17 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів» послуга - діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб.
Згідно ст. 21 Закону України «Про захист прав споживачів», крім інших випадків порушень прав споживачів, які можуть бути встановлені та доведені виходячи з відповідних положень законодавства у сфері захисту прав споживачів, вважається, що для цілей застосування цього Закону та пов`язаного з ним законодавства про захист прав споживачів права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо: 1) при реалізації продукції будь-яким чином порушується право споживача на свободу вибору продукції; 2) при реалізації продукції будь-яким чином порушується свобода волевиявлення споживача та/або висловлене ним волевиявлення; 3) при наданні послуги, від якої споживач не може відмовитись, а одержати може лише в одного виконавця, виконавець нав`язує такі умови одержання послуги, які ставлять споживача у нерівне становище порівняно з іншими споживачами та/або виконавцями, не надають споживачеві однакових гарантій відшкодування шкоди, завданої невиконанням (неналежним виконанням) сторонами умов договору; 4) порушується принцип рівності сторін договору, учасником якого є споживач; 5) будь-яким чином (крім випадків, передбачених законом) обмежується право споживача на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про відповідну продукцію; 6) споживачу реалізовано продукцію, яка є небезпечною, неналежної якості, фальсифікованою; 7) ціну продукції визначено неналежним чином; 8) документи, які підтверджують виконання договору, учасником якого є споживач, своєчасно не передано (надано) споживачу.
Пунктом 22 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, що споживач це фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.
Із п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 12 квітня 1996 року «Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів» вбачається, що позовна заява про захист прав споживача повинна містити відомості: про те, яке право споживача порушено; коли і в чому це виявилося; про способи захисту, які належить вжити суду; про розмір сум, щодо яких заявлено вимоги, з відповідними розрахунками і обґрунтуванням; про докази, що підтверджують позов. До заяви повинні бути додані необхідні документи - залежно від заявлених вимог (наприклад, договір, квитанція-замовлення, квитанція-зобов`язання, транспортна чи інша накладна, чек, касовий ордер).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 серпня 2023 року у справі № 990/93/23 зазначено, що до відносин, які регулюються згаданим Законом, належать, зокрема, ті, що виникають із договорів про надання фінансово-кредитних послуг для задоволення власних побутових потреб громадян (у тому числі про відкриття й ведення рахунків, проведення розрахункових операцій тощо).
У даному випадку, предметом заявленого позову є оскарження незаконної, на думку позивача, відмови банківської установи у припиненні нарахування відсотків за користування кредитними коштами, а також зобов`язання банківської установи надавати позивачу банківські послуги у відповідності до вимог чинного законодавства.
Відтак, на правовідносини між позивачем та відповідачем щодо визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії поширюються норми Закону України «Про захист прав споживачів».
Параграфом 3 глави 2 ЦПК України визначено територіальну юрисдикцію (підсудність) та регламентовано правила подання позову до суду у відповідності до підсудності.
Виходячи з поняття підсудність у цивільному судочинстві, як розмежування компетенції між окремими ланками судової системи та між судами однієї ланки щодо розгляду цивільних справ, підсудністю фактично є визначення в системі судів компетентного суду стосовно вирішення певної цивільної справи. Цивільно-процесуальний кодекс виділяє декілька видів територіальної підсудності: загальна (залежно від місця проживання фізичної особи чи місцезнаходження юридичної особи), альтернативна (за вибором позивача), виключна (залежно від характеру спірного правовідношення), за зв`язком справ.
Згідно 27 ЦПК України, позови до юридичних осіб пред`являються в суд за їхнім місцезнаходженням згідно з Єдиним державним реєстром юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.
Однак, ст. 28 ЦПК України передбачено альтернативну підсудність (за вибором позивача). Зі змісту заявлених вимог та суб`єктного складу сторін вбачається, що предметом позову є визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії. Позивачем виступає фізична особа, відповідачем зазначено банк - юридичну особу.
Таким чином, позов ОСОБА_1 обґрунтовано поданий до Приморського районного суду м. Одеси за зареєстрованим місцем проживання позивачки 
За вказаних обставин, колегія суддів вважає неправильним висновок суду першої інстанції про те, що дана справа не підсудна Приморському районному суду м. Одеси, та про необхідність надіслання справи за підсудністю за зареєстрованим місцем знаходження відповідача Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» - до Печерського районного суду м. Києва.
Згідно зі сталою практикою Європейського суду з прав людини, реалізуючи положення Конвенції, необхідно уникати занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але й реальним. Надмірний формалізм при вирішені питання щодо прийняття позовної заяви або скарги є порушенням права на справедливий судовий захист.
Судові процедури повинні бути справедливими, тому особа безпідставно не може бути позбавлена права на доступ до суду, оскільки це буде порушенням права, передбаченого ст. 6 Конвенції, на справедливий суд.
Європейський суд з прав людини, розглядаючи справи щодо порушення права на справедливий судовий розгляд, тлумачить вказану статтю як таку, що не лише містить детальний опис гарантій, надаваних сторонам у цивільних справах, а й захищає у першу чергу те, що дає можливість практично користуватися такими гарантіями – доступ до суду.
Отже, право на справедливий судовий розгляд, закріплене в п. 1 ст. 6 Конвенції, необхідно розглядати як право на доступ до правосуддя.
При вказаних обставинах, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції не визначився із нормами процесуального права, які підлягають застосуванню, у зв`язку із чим ухвала Приморського районного суду м. Одеси від 26 січня 2026 року підлягає скасуванню, а цивільна справа - направленню до суду першої інстанції для продовження розгляду   
Керуючись ст. 367, 369, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. ст. 376, 381-384, 390 ЦПК України, колегія суддів, -
постановила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – задовольнити.
Ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 26 січня 2026 року - скасувати.
Цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії – направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню у касаційному порядку не підлягає за винятками, передбаченими п. 2 «а» - 2 «г» ч. 3 ст. 389 ЦПК України.
Повний текст постанови складено 27 липня 2026 року.

Судді Одеського
апеляційного суду С.О. Погорєлова

Є.С. Сєвєрова

О.М. Таварткіладзе