Справа № 444/3648/25
Провадження № 2/444/262/2026

РІШЕННЯ 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
(повне)
15 червня 2026 року        м. Жовква
Жовківський районний суд Львівської області у складі:
головуючий суддя Олещук М. М.,
секретар судового засідання Мачіха Г.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Жовква Львівської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Львівської міської ради Львівського району Львівської області, про визнання права власності на нерухоме майно, -
В С Т А Н О В И В : 

Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом про визнання права власності на нерухоме майно. В позові посилається на те, що житловий будинок АДРЕСА_1 належить до робітничого двору, головою якого є ОСОБА_1 , що стверджується довідкою від 08.05.2025р. № 38-вих-68348.
Із довідки Львівської міської ради від 08.05.2025р. № 38-вих-68348. вбачається що будинковолодіння АДРЕСА_1 відноситься до робітничого типу двору. Станом на 15.04.1991 в даному господарстві були наступні члени двору:
- ОСОБА_1 - голова двору.
Як вбачається із витягу з погосподарської книги станом на 15.04.1991 року ОСОБА_1 була головою домогосподарства тип двору -робітничий.
Визначено поняття голови домогосподарства, а саме, особа, яка очолює домогосподарство й несе відповідальність за нього. Вона визначається членами домогосподарства і, як правило, є господарем, людиною, яка приймає щоденні рішення стосовно діяльності домогосподарства. Здебільшого голова домогосподарства є власником житлового будинку і/ або земельної ділянки (ділянок).
Відповідно до виписки з погосподарської книги від 22.01.2025 року № 2401-вих-8926 за будинком закріплена земельна ділянка площею 0,27 га.
Позивач ОСОБА_1 звернулася до управління державної реєстрації Львівської міської ради із заявою про реєстрацію права власності на житловий будинок АДРЕСА_1 . Проте рішенням державного реєстратора Вненкевич Г. №79941395 від 16.07.2025 року їй було відмовлено, оскільки заявниця не подала документа, що підтверджує речове право на земельну ділянку і відсутнє рішення відповідної ради про передачу земельної ділянки у її власність чи користування.
У зв`язку з чим, позивач звернулась до суду та просить захистити її право власності та визнати за нею право власності на вищевказаний житловий будинок з господарськими будівлями в судовому порядку.
Ухвалою судді від 22.09.2025 року відкрито загальне позовне провадження у справі та призначено підготовче судове засідання на 11.11.2025 року.
11.11.2025 року ухвалою суду закрито підготовче провадження та справу призначено до судового розгляду на 26.01.2026 року. 
26.01.2026 року за клопотанням відповідача розгляд справи ухвалою суду відкладено на 30.03.2026 року.
30.03.2026 року розгляд справи відкладено на 15.06.2026 року.
Позивач в судове засідання не з`явилася, хоча про дату, час та місце проведення такого була повідомлена належним чином, однак в письмовій заяві зазначила, що позовні вимоги підтримує та просить розгляд справи проводити у її відсутності. 
Представник відповідача - Львівської міської ради Львівського району Львівської області в судове засідання не з`явився, однак на адресу суду направлено листа, в якому зазначено, що відповідач просить розгляд справи проводити у відсутності їх представника за наявними матеріалами справи.
А тому, судом вирішено розгляд справи проводити за відсутності учасників справи та на підставі поданих до суду доказів.
Оскільки учасники справи в судове засідання не з`явились, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Дослідивши матеріали справи та перевіривши їх доказами, а відтак, з`ясувавши дійсні обставини справи, суд дійшов наступних висновків.
Відповідно до ч. 1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Згідно із ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Статтею 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Судом встановлено, що у виписці з погосподарської книги виданої Львівською міською радою вказано, що згідно даних погосподарської книги №19 Зашківської сільської ради (1991-1995 роки) за особовим рахунком № НОМЕР_1 числиться житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 . Голова домогосподарства: ОСОБА_1 , 1971 р.н. Тип двору - робітничий. (арк. спр.6). 
Із довідки виданої ОКП "БТІ та ЕО" №Ф4818 від 22.01.2025 р. встановлено, що станом на 29.12.2012 р. реєстрація житлового будинку АДРЕСА_1 , не проводилася (арк.спр.7). 
Із виписки з погосподарської книги виданої голові домогосподарства гр. ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , встановлено, що вона зареєстрована та проживає за адресою: АДРЕСА_1 . Номер об`єкта НОМЕР_2 у книзі №13, за період 2016-2020 роки, об`єкт за адресою: АДРЕСА_1 . Земельна ділянка для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських споруд (присадибна ділянка) становить 0.27 га. та знаходиться у користуванні ОСОБА_1 (арк.спр.21).
Рішенням Державного реєстратора прав на нерухоме майно Г.Вненкевич №79941395 від 16.07.2025 року позивачці ОСОБА_1 відмовлено у проведенні реєстрації будинку, оскільки заявниця не подала документа, що підтверджує речове право на земельну ділянку і відсутнє рішення відповідної ради про передачу земельної ділянки у її власність чи користування (арк.спр.22).
Відповідно до технічного паспорта, будинок садибного типу складається з житлового будинку, господарських будівель та споруд, знаходиться за адресою: житловий будинок АДРЕСА_1 (арк.спр.8-20).
Відповідно до частини 3 статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 1 липня 2004 року № 1952-ІV, речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації.
Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема, такими як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року і яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року № 56, Тимчасовим положенням про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затвердженим наказом Міністерства юстиції України від 7 лютого 2002 року № 7/5 і зареєстрованим в Мін`юсті 18 лютого 2002 року за № 157/6445 (з подальшими змінами).
Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК України та Законом України від 1 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».
За змістом п.62 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР, підтвердженням приналежності будинку, який знаходиться в сільському населеному пункті, можуть бути відповідні довідки виконавчого комітету сільської Ради депутатів трудящих, які видавалися в тому числі і на підставі записів у погосподарських книгах.
Додатками № 32 та № 33 до Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій виконавчими комітетами міських, селищних, сільських Рад депутатів трудящих було затверджено зразки довідок про право власності колгоспного (селянського) двору на жилий будинок та про право власності робітника чи службовця на жилий будинок.
За змістом зазначених нормативних актів виникнення права власності на житлові будинки, споруди не залежало від державної реєстрації цього права.
До компетенції виконкомів місцевих Рад відносилось також питання узаконення цих будівель та внесення записів про право власності на будинки за громадянами у погосподарські книги місцевих Рад.
Погосподарські книги є особливою формою статистичного обліку, що здійснюється в Україні (УРСР) із 1979 року. Дані погосподарських книг були звітом про житлові будинки, що знаходяться на праві власності громадян.
Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу України від 13 грудня 1995 року № 56, передбачала обов`язкову реєстрацію (інвентаризацію) будинків і домоволодінь у межах міст і селищ (п. 4 Інструкції), в тому числі й на підставі записів у погосподарських книгах (п. 20 Інструкції).
Тобто, з вищенаведеного встановлено, що записи у погосподарських книгах визнавались в якості актів органів влади (публічних актів), що підтверджують право приватної власності.
Таким чином, право власності робітничого двору було зареєстроване згідно з вимогами чинного на той час законодавства.
Державна реєстрація права власності та інших речових прав, крім державної реєстрації права власності на об`єкт незавершеного будівництва, проводиться на підставі рішення суду, що набрало законної сили, щодо права власності та інших речових прав на нерухоме майно.
Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Згідно з ч. 3 ст. 3 Закону України від 01.07.2004 р. «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.
Відповідно до ч. 4 ст. 3 зазначеного Закону, речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: 1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; 2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації.
Належність правовстановлюючих документів встановлюється судом відповідно до законодавства України, яке було чинним на час набуття права власності на житловий будинок.
Відповідно до п. 4.18 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України затвердженого наказом МЮ України від 22.02.12 № 296/5 за відсутності у спадкоємця необхідних для видачі свідоцтва про право на спадщину документів, нотаріус роз`яснює йому процедуру вирішення зазначеного питання в судовому порядку, що стало причиною звернення позивача до суду.
Згідно з ст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.
Так, відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше не випливає із закону або законність набуття такого права власності не встановлена судом. 
Відповідно до ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання чи оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Згідно з ч. 2 ст. 16 ЦК України, способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права.
Зібрані в справі докази, оцінені судом належним чином кожен окремо на їх достовірність та допустимість, а також їх достатність та взаємний зв`язок у сукупності, встановлені судом обставини свідчать про те, що у суду є достатні підстави для задоволення позовних вимог позивача. 
Ураховуючи наведене, оцінивши належним чином зібрані у справі докази та встановивши дійсні обставини справи, суд дійшов висновку, що позов належить задовольнити. 
Керуючись ст.ст. 12, 13, 81, 89, ч. 2 ст. 247, ст. ст. 258-259, 264-265, 354 ЦПК України, ст.ст. 16, 328, 392, 1216, 1218, 1261, 1268, 1269, 1270 ЦК України, суд, -
У Х В А Л И В :
Позов задовольнити. 
Визнати за ОСОБА_1 право власності на житловий будинку АДРЕСА_1 , загальна площа якого становить 223,4 кв.м., житлова 106,3 кв.м., допоміжна 117,1 кв.м., з господарськими будівлями (сходи, літня кухня, погріб, сарай, сарай, вбиральня, ворота, огорожа, огорожа).

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку безпосередньо до Львівського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги.
Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне рішення суду складено 25.06.2026 року.

Суддя:          Олещук М. М.