ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 серпня 2026 року 
м. Київ

cправа № 907/416/18(910/6341/19) 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Картере В.І. - головуючий, Жуков С.В., Пєсков В.Г., 

розглянувши в порядку письмового провадження касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю Юридична група "Ініціаліс"
на постанову Західного апеляційного господарського суду від 04.03.2026 (колегія суддів у складі: головуючий - Желік М.Б., Галушко Н.А., Орищин Г.В.)
у справі №907/416/18(910/6341/19)
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Консервний завод "Універ"
до Публічного акціонерного товариства "Державний ощадний банк України"
за участю третьої особи без самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача: Товариства з обмеженою відповідальністю Юридична група "Ініціаліс"
про стягнення суми 27194,05 дол. США, що еквівалентно сумі 700000,00 грн (позовні вимоги викладено відповідно до заяви позивача про зміну предмета позову від 16.07.2019)
у межах справи №907/416/18
за заявою Товариства з обмеженою відповідальністю "Консервний завод "Універ" 
про банкрутство,

ВСТАНОВИВ:
Хід розгляду справи
1. Провадження у справі №907/416/18 про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю "Консервний завод "Універ" (далі - ТОВ "КЗ "Універ", Боржник) порушено ухвалою Господарського суду Закарпатської області від 24.07.2018 на підставі ст. 95 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом".
2. Постановою Господарського суду Закарпатської області від 07.08.2018 ТОВ "КЗ "Універ" визнано банкрутом та відкрито ліквідаційну процедуру.
Стислий виклад позовних вимог
3. У травні 2019 року ліквідатор ТОВ "КЗ "Універ" Мотрунич Л.І. звернулася до Господарського суду міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства "Державний ощадний банк України" (далі - ПАТ "Державний ощадний банк України", Банк) про стягнення 700000,00 грн.
4. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 06.06.2013 між ПАТ "Державний ощадний банк України" та ТОВ "КЗ "Універ" укладено договір комісії, за умовами якого товариство доручило, а банк зобов`язався за рахунок товариства, від свого імені та відповідно до умов заяви про продаж іноземної валюти №06/06 від 06.06.2013 продати для товариства на міжбанківському валютному ринку України 5600000,00 доларів США, належних товариству, за курсом 8,145 грн за 1 долар США. Позивач зазначав, що відповідач продаж валютних коштів не здійснив та іноземну валюту товариству не повернув. Посилаючись на те, що у зв`язку з невиконанням Банком умов договору комісії позивач відмовився від цього договору та звернувся до Банку із вимогою про повернення валютних коштів, яка залишилася без задоволення, просив стягнути з Банку 700000,00 грн.
5. 16.07.2019 позивач подав заяву про зміну предмета позову, в якій визначив позовні вимоги у доларах США, а саме просив стягнути 27194,05 доларів США, що станом на дату звернення з позовом було еквівалентно 700000,00 грн, посилаючись на положення ст. 1212 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) як на підставу повернення безпідставно збережених Банком коштів після відмови від договору комісії.
6. Заперечуючи проти позову, Банк зазначав, що між сторонами існували кредитні правовідносини, які виникли на підставі договору кредитної лінії №250311 від 25.03.2011, а оформлена 06.06.2013 заява про продаж іноземної валюти використовувалася для обслуговування позичальника на міжбанківському валютному ринку в межах виконання цього кредитного договору.
7. За твердженням Банку, 06.06.2013 за рахунок коштів Банку у вигляді чергового траншу в розмірі 5600000,00 доларів США було погашено гривневий еквівалент заборгованості ТОВ "КЗ "Універ" перед Банком, а отримані від продажу іноземної валюти кошти були спрямовані на погашення кредитної заборгованості позивача.
8. Також Банк посилався на те, що зазначені обставини вже були предметом дослідження у справі №907/595/17, у якій Верховний Суд у постанові від 19.06.2018 дійшов висновку, що кошти отриманого позичальником 06.06.2013 траншу у розмірі 5600000,00 доларів США були конвертовані у гривню та спрямовані на погашення кредитної заборгованості позичальника за тим самим кредитним договором.
9. Крім того, Банк просив застосувати до заявлених позовних вимог наслідки спливу позовної давності.
10. Ухвалою Господарського суду міста Києва від 26.11.2019 справу №910/6341/19 передано за підсудністю до Господарського суду Закарпатської області для розгляду в межах справи №907/416/18 про банкрутство ТОВ "КЗ "Універ" відповідно до ст. 7 Кодексу України з процедур банкрутства (далі - КУзПБ).
Фактичні обставини справи, встановлені судами першої та апеляційної інстанцій
11. 25.03.2011 між Банком та ТОВ "КЗ "Універ" укладено договір кредитної лінії №250311, відповідно до умов якого банк надав позичальнику грошові кошти у вигляді мультивалютної кредитної лінії.
12. Відповідно до умов договору кредитної лінії Банк відкрив позичальнику кредитний рахунок (рахунки) для обліку заборгованості за кредитом та здійснював надання кредиту в безготівковій формі шляхом перерахування кредитних коштів на поточний рахунок позичальника.
13. 06.06.2013 ТОВ "КЗ "Універ" звернулося до Банку із листом №05/06, у якому просило перерахувати 5600000,00 доларів США відповідно до договору кредитної лінії №250311 від 25.03.2011 на рахунок товариства. Цього ж дня товариством підписано, а Банком прийнято заяву №06/06 про продаж іноземної валюти, відповідно до якої товариство доручило Банку продати на міжбанківському валютному ринку України 5600000,00 доларів США за курсом 8,145 грн за 1 долар США. 
14. У заяві №06/06 передбачено, що товариство зобов`язалося перерахувати на рахунок Банку суму іноземної валюти, що підлягає продажу, доручило Банку перерахувати гривневий еквівалент проданої валюти на свій поточний рахунок, надало Банку право утримати комісійну винагороду в розмірі 0,15%, а у разі неможливості виконання заяви - повернути іноземну валюту на зазначений у заяві валютний рахунок товариства. 
15. Згідно з банківською випискою за 06.06.2013 о 12 год. 18 хв. на рахунок ТОВ "КЗ "Універ" було зараховано 5600000,00 доларів США з призначенням платежу "перерахування коштів згідно кредитного договору №250311 від 25.03.2011", о 12 год. 27 хв. зазначена сума була перерахована Банку з призначенням платежу "продажа 5600000,00 доларів США на МВР згідно заяви клієнта", о 16 год. 09 хв. на рахунок товариства зараховано 45544858,80 грн як еквівалент від продажу валюти, а о 16 год. 11 хв. 45597709,70 грн перераховано Банку з призначенням платежу "погашення кредиту згідно договору кредитної лінії №250311 від 25.03.2011". 
16. Відповідно до платіжного доручення №15 від 06.06.2013 передбачено перерахування 5600000,00 доларів США з призначенням платежу "Видача коштів з кредитної лінії №250311 від 25.03.2011", а розпорядженням заступника начальника з корпоративного бізнесу Філії Закарпатського обласного управління АТ "Ощадбанк" від 06.06.2013 операційному відділу доручено здійснити перерахування зазначених коштів на виконання договору відновлювальної кредитної лінії №250311 від 25.03.2011.
17. Банківські виписки за рахунками ТОВ "КЗ "Універ" за період з 01.01.2013 по 31.12.2013 містять відомості про здійснення Банком перерахування кредитних траншів відповідно до договору кредитної лінії №250311 від 25.03.2011, а також про погашення позивачем 06.06.2013 заборгованості за окремими кредитними траншами.
18. 30.10.2017 ТОВ "КЗ "Універ" повідомило Банк про відмову від договору комісії (заява №1), посилаючись на те, що під час ліквідаційної процедури було виявлено відсутність продажу валюти на міжбанківському валютному ринку України. Заяву вручено Банку 06.11.2017. 
19. 31.10.2017 ТОВ "КЗ "Універ" звернулося до Банку із заявою №2 про повернення у семиденний строк 5600000,00 доларів США. Заяву вручено Банку 07.11.2017. 
20. Зазначені заяви залишені з боку Банку без реагування.
21. Рішенням Господарського суду Закарпатської області від 29.11.2016 у справі №907/431/16 стягнуто з ТОВ "КЗ "Універ" на користь Банку заборгованість за договором кредитної лінії №250311 від 25.03.2011. 
22. Під час розгляду справи судом апеляційної інстанції враховано, що судовими рішеннями у справі №907/595/17, які залишено без змін постановою Верховного Суду від 19.06.2018, встановлено, що кошти отриманого ТОВ "КЗ "Універ" 06.06.2013 кредитного траншу у розмірі 5600000,00 доларів США протягом цього ж операційного дня були конвертовані у гривню та спрямовані на погашення кредитної заборгованості за договором кредитної лінії №250311 від 25.03.2011.
23. Ухвалою Господарського суду Закарпатської області від 18.12.2018 у справі №907/416/18 визнано грошові вимоги ПАТ "Державний ощадний банк України" до боржника у розмірі 308705576,89 грн, у тому числі за договором кредитної лінії №250311 від 25.03.2011 та рішенням Господарського суду Закарпатської області від 29.11.2016 у справі №907/431/16.
24. Ухвалою Господарського суду міста Києва від 03.10.2019 витребувано у Національного банку України та Банку інформацію щодо здійснення 06.06.2013 продажу 5600000,00 доларів США на міжбанківському валютному ринку України. Листом від 28.10.2019 Національний банк України повідомив суд, що запитувана інформація в Національному банку України відсутня.
25. У доповненнях до відзиву Банк зазначив, що за інформацією казначейства АТ "Ощадбанк" 06.06.2013 було здійснено продаж валюти на міжбанківському валютному ринку в обсязі 55000000,00 доларів США та 30000000,00 євро, а також виконано заявку ТОВ "КЗ "Універ" на продаж 5600000,00 доларів США за курсом 8,124 грн. При цьому Банк посилався на те, що всі міжбанківські угоди з продажу безготівкової іноземної валюти за гривню зареєстровані у програмному комплексі НБУ "Система підтвердження угод на міжбанківському ринку України "АРМ "VAL CLI"; доказів до цього доповнення не додано.
26. До матеріалів справи також долучено відповідь Національного банку України №18-0005/95233 від 11.10.2021, у якій зазначено, що нормативно-правові акти НБУ, чинні станом на 06.06.2013, не містили вимог щодо підтвердження угоди з купівлі-продажу іноземної валюти в розрізі кожного окремого клієнта. За даними Системи підтвердження угод 06.06.2013 у період з 12 год. 27 хв. до 16 год. 09 хв. АТ "Ощадбанк" підтвердив операцію за заявами та дорученнями клієнтів, що здійснювалася в межах його банку, з продажу безготівкових доларів США за гривню, проте така операція не має параметрів обсягу 5600000,00 доларів США та курсу 8,145 грн за 1 долар США.
27. У цьому ж листі Національний банк України звернув увагу на те, що поняття "міжбанківський валютний ринок України", визначене у Положенні №281, чинному станом на 06.06.2013, охоплювало сукупність відносин не лише між суб`єктами ринку - банками, а й між суб`єктами ринку та їх клієнтами, тому валюта, яку продавав один клієнт банку, могла бути куплена іншим клієнтом цього банку.
Стислий виклад рішення суду першої інстанції та постанови суду апеляційної інстанції
28. Рішенням Господарського суду Закарпатської області від 15.10.2025 позов задоволено повністю. Стягнуто з Банку на користь ТОВ "КЗ "Універ" 700000,00 грн та 10500,00 грн судового збору. 
29. Господарський суд першої інстанції виходив із того, що Банк не спростував доводи ТОВ "КЗ "Універ" про невиконання умов договору комісії та не довело вихід на міжбанківський валютний ринок і укладення угод з продажу валюти відповідно до умов заяви про продаж іноземної валюти №06/06 від 06.06.2013. Системою підтвердження угод не підтверджено продаж 5600000,00 доларів США у визначеному заявою обсязі та за курсом 8,145 грн за 1 долар США. 
30. Місцевий господарський суд зазначив, що у зв`язку з невиконанням відповідачем умов договору комісії позивач реалізував право на відмову від договору комісії, направивши Банку заяву №1 від 30.10.2017, а заявою №2 від 31.10.2017 розпорядився належними йому коштами, заявивши вимогу про їх повернення. Відтак господарський суд дійшов висновку, що після відмови від договору комісії правова підстава для перебування у Банку грошових коштів у розмірі 27194,05 доларів США, що на день звернення з позовом було еквівалентно 700000,00 грн, відпала, у зв`язку із чим такі кошти підлягають поверненню позивачу на підставі ст. 1212 ЦК України. 
31. Господарський суд першої інстанції також врахував висновки Вищого господарського суду України, викладені у постанові від 28.12.2012 у справі №5008/1042/2011, відповідно до яких проведення банком внутрішньобанківського обміну валюти є порушенням умов договору комісії (заяви про обмін іноземної валюти) та вимог Положення про порядок та умови торгівлі іноземною валютою, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 10.08.2005 №281 (далі - Положення №281). Крім того, суд виходив із того, що відповідно до ч. 3 ст. 61 КУзПБ під час ліквідаційної процедури ліквідатор використовує лише один ліквідаційний рахунок боржника, а тому позовна вимога могла бути задоволена у гривневому еквіваленті в межах ціни позову. 
32. Також місцевий господарський суд врахував висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 16.01.2020 у справі №910/15919/18, про те, що право комітента на відмову від договору комісії є безумовним, не залежить від факту належного чи неналежного виконання комісіонером своїх обов`язків та є підставою для припинення договору і повернення комітентові переданого майна. Суд відхилив доводи Банку щодо преюдиційності обставин, встановлених у справах №907/595/17, №907/431/16, №907/425/16 та №907/580/17, зазначивши, що предметом їх розгляду були інші правовідносини. Крім того, суд визнав необґрунтованими доводи відповідача про сплив позовної давності, виходячи з того, що її перебіг розпочався після звернення позивача із заявою про повернення коштів від 31.10.2017, тоді як право на відмову від договору комісії строком не обмежується. 
33. Постановою Західного апеляційного господарського суду від 04.03.2026 рішення Господарського суду Закарпатської області від 15.10.2025 скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено повністю.
34. Господарський суд апеляційної інстанції не погодився з висновками місцевого господарського суду про те, що відповідач не виконав умов договору комісії та безпідставно зберіг кошти позивача після його відмови від договору. Апеляційний суд зазначив, що наявними у справі доказами підтверджується факт здійснення Банком продажу валюти у сумі 5600000,00 доларів США в межах кредитних правовідносин з позивачем, факт зарахування гривневого еквівалента цієї суми на рахунок позивача, а також факт погашення цими коштами існуючої кредитної заборгованості позивача перед Банком як умови подальшого кредитування клієнта. 
35. З огляду на встановлені обставини апеляційний суд дійшов висновку, що позивач не довів, а відповідач спростував твердження про те, що кошти у сумі 5600000,00 доларів США були збережені Банком на момент звернення з позовом. При цьому суд врахував, що у справі про банкрутство ТОВ "КЗ "Універ" визнано кредиторські вимоги Банку на суму понад 300 млн. грн, а тому відсутні підстави вважати, що спірні кошти набуті або збережені Банком без достатньої правової підстави. 
36. Посилаючись на правові висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 25.09.2024 у справі №201/9127/21, апеляційний суд зазначив, що для виникнення кондикційного зобов`язання необхідною є наявність одночасно двох умов: набуття або збереження майна однією особою за рахунок іншої та відсутність правової підстави для такого набуття чи збереження або відпадіння такої підстави. На думку господарського суду апеляційної інстанції, у спірних правовідносинах зазначені умови відсутні, оскільки спірні кошти не можуть бути оцінені як набуті чи збережені Банком за рахунок позивача. 
37. Апеляційний господарський суд визнав безпідставними доводи позивача та третьої особи про те, що кредитні правовідносини не стосуються предмета спору. Суд зазначив, що заява №06/06 про продаж іноземної валюти була оформлена саме в межах виконання договору відновлювальної кредитної лінії №250311 від 25.03.2011, що підтверджується платіжним дорученням №15 від 06.06.2013, заявою №05/06 від 06.06.2013 та розпорядженням Банку про видачу кредитних коштів позивачу. 
38. Крім того, апеляційний господарський суд звернув увагу, що сама заява про продаж іноземної валюти №06/06 від 06.06.2013 не містить доручення Банку здійснити продаж валюти саме на міжбанківському валютному ринку. З урахуванням положень Декрету Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання і валютного контролю", Положення №281, а також листа Національного банку України від 11.10.2021 №18-0005/95233 суд дійшов висновку, що продаж іноземної валюти міг здійснюватися в межах одного банку без відображення параметрів окремої клієнтської операції у Системі підтвердження угод. Тому відсутність у цій системі операції саме з параметрами 5600000 доларів США та курсом 8,145 грн за долар США сама по собі не свідчить про невиконання Банком заяви позивача. 
39. Господарський суд апеляційної інстанції також установив, що відповідно до банківських виписок гривневий еквівалент від продажу 5600000 доларів США у сумі 45544858,80 грн був зарахований на рахунок ТОВ "КЗ "Універ", а комісійна винагорода Банку становила 67141,20 грн, що разом відповідає сумі 45612000,00 грн, визначеній у заяві про продаж валюти. Надалі кошти були спрямовані на погашення кредитної заборгованості за договором кредитної лінії №250311 від 25.03.2011. 
40. Оцінюючи доводи сторін щодо преюдиційності, апеляційний суд виходив із того, що встановлені у справі №907/595/17 обставини підтверджують здійснення банківських операцій із коштами у сумі 5600000,00 доларів США саме в межах кредитних правовідносин між ТОВ "КЗ "Універ" та Банком. При цьому суд зазначив, що хоча предмет спору у справі №907/595/17 був іншим, встановлені у ній фактичні обставини мають преюдиційне значення відповідно до ч. 4 ст. 75 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) та підтверджуються доказами, поданими у цій справі. 
41. Застосувавши стандарт доказування "вірогідності доказів", передбачений ст. 79 ГПК України, апеляційний суд дійшов висновку, що твердження відповідача про здійснення спірних операцій у межах договору кредитної лінії та використання коштів для погашення кредитної заборгованості є більш вірогідними, ніж твердження позивача про невиконання Банком договору комісії та безпідставне збереження коштів. У зв`язку з цим суд визнав позовні вимоги недоведеними та відмовив у їх задоволенні. 
42. Апеляційний суд також зазначив, що перебіг позовної давності у спірних правовідносинах, на його думку, розпочався не пізніше 09.06.2013, коли комітент міг дізнатися про виконання або невиконання заяви про продаж іноземної валюти. Водночас, оскільки суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову по суті, наслідки спливу позовної давності за заявою відповідача не застосував. Крім того, апеляційний суд звернув увагу на порушення господарським судом першої інстанції принципу розумності строків розгляду справи, оскільки підготовче провадження тривало понад п`ять років. 
Стислий виклад вимог касаційної скарги та узагальнення доводів скаржника
43. Товариство з обмеженою відповідальністю Юридична група "Ініціаліс" (далі - ТОВ ЮГ "Ініціаліс", скаржник) звернулося до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить скасувати постанову Західного апеляційного господарського суду від 04.03.2026, а рішення Господарського суду Закарпатської області від 15.10.2025 залишити в силі.
44. Як на підстави касаційного оскарження скаржник посилається на пункти 1, 3 та 4 ч. 2 ст. 287 ГПК України.
45. В обґрунтування підстави касаційного оскарження, передбаченої п. 3 ч. 2 ст. 287 ГПК України, скаржник зазначає про відсутність висновків Верховного Суду щодо застосування у подібних правовідносинах ст. 6 Декрету Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання і валютного контролю" (далі - Декрет) та п. 6 розділу І Положення №281.
46. Крім того, скаржник зазначає про відсутність висновків Верховного Суду щодо застосування ст. 267 ЦК України стосовно поширення наслідків спливу позовної давності на позасудову реалізацію права, ч. 4 ст. 267 ЦК України щодо застосування наслідків спливу позовної давності, а також ст. 1212 ЦК України у поєднанні з ч. 2 ст. 184 ЦК України щодо необхідності доведення фізичної наявності у відповідача грошових коштів при вирішенні вимог про повернення безпідставно утримуваних коштів.
47. В обґрунтування підстави касаційного оскарження, передбаченої п. 1 ч. 2 ст. 287 ГПК України, скаржник зазначає, що господарський суд апеляційної інстанції порушив ч. 1 ст. 86, ч. 1, ч. 2 ст. 269, підпункт "в" п. 3 ч. 1 ст. 282 та ч. 5 ст. 236 ГПК України без урахування висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 16.12.2021 у справі №11-164сап21, та Верховного Суду, викладених у постанові від 15.09.2021 у справі №750/9209/19, оскільки не дослідив усіх зібраних у справі доказів, не надав оцінки кожному доказу та аргументу учасників справи, не навів мотивів їх прийняття чи відхилення.
48. Також скаржник посилається на порушення судом апеляційної інстанції ч.ч. 1-4 ст. 13, ч. 1 ст. 74 та ч. 1 ст. 79 ГПК України без урахування висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 21.06.2023 у справі №916/3027/21, та висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 27.02.2019 у справі №922/1163/18, від 29.08.2018 у справах №909/105/15 та №910/23428/17, від 31.01.2018 у справі №910/8763/17, від 30.06.2021 у справі №927/889/18 і від 11.08.2021 у справі №908/2570/20, зазначаючи про неправильний розподіл судом апеляційної інстанції обов`язку доказування між сторонами спору.
49. Скаржник також зазначає, що суд апеляційної інстанції, неправильно застосувавши стандарт доказування "баланс ймовірностей", безпідставно поклав в основу постанови висновок про те, що спірні кошти були надані Банком у межах кредитних правовідносин, хоча саме відповідач мав довести виконання заяви №06/06 від 06.06.2013 шляхом продажу іноземної валюти на міжбанківському валютному ринку України. При цьому, на думку скаржника, висновок про можливість здійснення внутрішньобанківського продажу іноземної валюти суд апеляційної інстанції сформулював самостійно, хоча відповідач на такі обставини не посилався.
50. В обґрунтування підстави касаційного оскарження, передбаченої п. 4 ч. 2 ст. 287 ГПК України, скаржник зазначає, що апеляційний суд безпідставно надав преюдиційне значення обставинам, встановленим судовими рішеннями у справі №907/595/17, оскільки предметом розгляду у зазначеній справі були вимоги, що випливали з кредитних правовідносин, тоді як у цій справі предметом спору є факт виконання чи невиконання договору комісії від 06.06.2013, який судами у справі №907/595/17 не досліджувався. На думку скаржника, встановлені у зазначеній справі обставини не звільняли Банк від обов`язку довести здійснення продажу іноземної валюти на міжбанківському валютному ринку України відповідно до вимог валютного законодавства. 
Узагальнений виклад позицій інших учасників справи
51. 17.06.2026 до Верховного Суду надійшов відзив Акціонерного товариства "Державний ощадний банк України" на касаційну скаргу, у якому Банк просить поновити строк для подання відзиву. Клопотання обґрунтоване тим, що ухвала Верховного Суду від 26.05.2026 про відкриття касаційного провадження через технічні несправності в системі "Електронний суд" надійшла до Банку лише 10.06.2026, а передана на адресу виконавця Банку - 12.06.2026, що, на думку Банку, спричинило пропуск строку для подання відзиву.
52. Верховний Суд, розглянувши клопотання про поновлення строку для подання відзиву, дійшов висновку про відсутність підстав для його задоволення. Відповідно до довідки Верховного Суду про доставку документа до електронного кабінету, ухвалу Верховного Суду від 26.05.2026 про відкриття касаційного провадження доставлено до електронного кабінету Банку 28.05.2026 о 13:03. При цьому Банк не надав належних і допустимих доказів на підтвердження обставин, пов`язаних із технічними несправностями системи "Електронний суд", які б об`єктивно унеможливили своєчасне подання відзиву. Саме лише посилання на такі обставини без їх документального підтвердження не свідчить про поважність причин пропуску процесуального строку.
53. За таких обставин Верховний Суд дійшов висновку про відсутність підстав для поновлення строку на подання відзиву, у зв`язку з чим відзив Банку на касаційну скаргу підлягає залишенню без розгляду відповідно до ч. 2 ст. 118 ГПК України.
54. У відзиві на касаційну скаргу ТОВ "КЗ "Універ" просить касаційну скаргу задовольнити у повному обсязі, Постанову Західного апеляційного господарського суду від 04.03.2026 скасувати, а рішення Господарського суду Закарпатської області від 15.10.2025 залишити в силі.
55. Відповідно до ч. 2 ст. 295 ГПК України відзив на касаційну скаргу має містити, зокрема, обґрунтування заперечень щодо змісту і вимог касаційної скарги.
56. Згідно з ч.ч. 1, 3 ст. 297 ГПК України учасники справи мають право приєднатися до касаційної скарги, поданої особою, на стороні якої вони виступали. До заяви про приєднання до касаційної скарги додаються документ про сплату судового збору та докази надсилання відповідної заяви іншим учасникам справи з урахуванням положень статті 42 цього Кодексу.
57. Поданий ТОВ "КЗ "Універ" документ, незважаючи на його назву, за своїм змістом не містить заперечень щодо доводів касаційної скарги, а зводиться до підтримки касаційної скарги ТОВ ЮГ "Ініціаліс" та обґрунтування необхідності її задоволення. За таких обставин Верховний Суд оцінює цей документ за його змістом, а не за назвою, як заяву про приєднання до касаційної скарги.
58. Водночас до зазначеного документа не додано доказів сплати судового збору за подання заяви про приєднання до касаційної скарги. Оскільки ГПК України не передбачає надання строку для усунення недоліків такої заяви, поданий документ підлягає залишенню без розгляду.
59. Подібні за змістом висновки щодо застосування ст.ст. 295, 297 ГПК України викладено в постановах Верховного Суду від 11.04.2023 у справі №924/793/21, від 09.05.2023 у справі №910/158/22, від 24.05.2023 у справі №916/875/20, від 23.01.2024 у справі №908/174/20, від 11.06.2024 у справі №917/1710/23, від 24.09.2024 у справі №910/21998/21, від 22.04.2025 у справі №910/18089/23, від 15.01.2026 у справі №904/3993/19, від 02.04.2026 у справі №916/1507/21(916/2307/25).
Касаційне провадження 
60. Ухвалою Верховного Суду від 26.05.2026 відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ТОВ ЮГ "Ініціаліс" на постанову Західного апеляційного господарського суду від 04.03.2026 у справі №907/416/18(910/6341/19) в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи. Надано учасникам справи строк для подання відзиву на касаційну скаргу до 12.06.2026. Витребувано з Господарського суду Закарпатської області та/або Західного апеляційного господарського суду матеріали справи №907/416/18(910/6341/19).
61. Однак, суддя Картере В.І. перебував у відпустці з 20.07.2026 до 04.08.2026 відповідно до наказу голови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 23.06.2026 №2073/0/6-26 зі змінами, внесеними наказом голови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 25.06.2026 №2099/0/6-26/.
62. З огляду на викладені обставини касаційний перегляд справи №907/416/18(910/6341/19) здійснюється у розумний строк, тобто такий, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту.
ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
Оцінка аргументів учасників справи і висновків судів першої та апеляційної інстанцій
63. Позовні вимоги у цій справі обґрунтовані тим, що Банк не виконав умов заяви №06/06 від 06.06.2013 про продаж іноземної валюти, у зв`язку з чим позивач реалізував право на відмову від договору комісії та, вважаючи, що правова підстава для збереження Банком спірних коштів відпала, звернувся з вимогою про їх повернення на підставі ст. 1212 ЦК України.
64. Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
65. За приписами ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
66. Відповідно до ст. 1011 ЦК України за договором комісії одна сторона (комісіонер) зобов`язується за дорученням другої сторони (комітента) за плату вчинити один або кілька правочинів від свого імені, але за рахунок комітента.
67. За змістом ч. 3 ст. 1012 ЦК України істотними умовами договору комісії, за яким комісіонер зобов`язується продати майно, є умови щодо цього майна та його ціни.
68. Згідно зі ст. 1018 ЦК України майно, придбане комісіонером за рахунок комітента, є власністю комітента.
69. Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
70. Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом.
71. Відповідно до ч. 1 ст. 615 ЦК України у разі порушення зобов`язання однією стороною друга сторона має право частково або в повному обсязі відмовитися від зобов`язання, якщо таке право встановлено договором або законом.
72. З огляду на те, що спірні правовідносини виникли 06.06.2013, до їх правового регулювання підлягають застосуванню положення Декрету Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання і валютного контролю" (далі - Декрет) та Положення №281, у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин.
73. Відповідно до ч. 1 ст. 6 Декрету торгівля іноземною валютою на території України резидентами і нерезидентами - юридичними особами здійснюється через уповноважені банки та інші фінансові установи, що одержали ліцензію на торгівлю іноземною валютою Національного банку України, виключно на міжбанківському валютному ринку України. Структура міжбанківського валютного ринку, а також порядок та умови торгівлі іноземною валютою на міжбанківському валютному ринку визначаються Національним банком України. 
74. Згідно з п. 4 розділу І Положення №281 міжбанківський валютний ринок України - це сукупність відносин у сфері торгівлі іноземною валютою в Україні між суб`єктами ринку, між суб`єктами ринку та їх клієнтами (у тому числі банками-нерезидентами), між суб`єктами ринку і Національним банком, а також Національним банком і його клієнтами.
75. Частиною 1 ст. 1025 ЦК України передбачено право комітента відмовитися від договору комісії. При цьому відповідно до ч. 3 цієї статті у разі відмови комітента від договору комісії він повинен у строк, встановлений договором, а якщо такий строк не встановлений, - негайно розпорядитися своїм майном, яке є у комісіонера.
76. Отже, сама по собі реалізація комітентом права на відмову від договору комісії не є безумовною підставою для застосування положень ст. 1212 ЦК України, оскільки для виникнення кондикційного зобов`язання необхідним є встановлення відсутності або відпадіння правової підстави набуття чи збереження відповідного майна.
77. Згідно з ч. 1 та ч. 2 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.
78. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.
79. У кондикційному зобов`язанні не має правового значення, чи вибуло майно з володіння власника за його волею чи всупереч його волі, чи є набувач добросовісним чи недобросовісним. Кондикційне зобов`язання виникає за наявності таких умов: 1) набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала.
80. Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.
81. Загальна умова ч. 1 ст. 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах. Отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі ст. 1212 ЦК України тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання. При цьому, важливим є сам факт безпідставного набуття або збереження, а не конкретна підстава, за якою це відбулося.
82. Верховний Суд неодноразово зазначав, що положення ст. 1212 ЦК України підлягають застосуванню лише за відсутності між сторонами належної правової підстави для набуття або збереження майна. Якщо між сторонами існують договірні або інші зобов`язальні правовідносини, які врегульовують спірні майнові відносини, положення глави 83 ЦК України не застосовуються. Подібні правові висновки щодо застосування положень ст. 1212 ЦК України викладені у постановах Верховного Суду від 01.06.2021 у справі №916/2478/20, від 04.05.2022 у справі №903/359/21, від 05.10.2022 у справі №904/4046/20, від 06.02.2020 у справі №910/13271/18, від 23.01.2020 у справі №910/3395/19, від 23.04.2019 у справі №918/47/18, від 01.04.2019 у справі №904/2444/18, від 16.09.2022 у справі №913/703/20 та від 17.04.2024 у справі №127/12240/22.
83. Водночас застосування наведених правових висновків у кожній конкретній справі потребує встановлення характеру спірних правовідносин та належної оцінки доказів, які підтверджують або спростовують існування між сторонами відповідної правової підстави для перерахування спірних коштів.
84. Банк, заперечуючи проти позову, посилається на те, що спірні кошти були використані під час виконання сторонами договору відновлювальної кредитної лінії №250311 від 25.03.2011, а оформлена 06.06.2013 заява про продаж іноземної валюти була складовою механізму виконання кредитних правовідносин, унаслідок чого спірні кошти були конвертовані у гривню та спрямовані на погашення кредитної заборгованості позивача.
85. Отже, ключовим для вирішення цього спору було встановлення того, чи існувала правова підстава для набуття або збереження Банком спірних коштів та чи відпала така підстава після відмови позивача від договору комісії, оскільки саме встановлення цих обставин має визначальне значення для правильного застосування ст. 1212 ЦК України.
86. Господарський суд апеляційної інстанції встановив, що заява про продаж іноземної валюти №06/06 від 06.06.2013 була оформлена сторонами під час виконання договору відновлювальної кредитної лінії №250311 від 25.03.2011 та була пов`язана з наданням позивачу чергового кредитного траншу в розмірі 5600000,00 доларів США.
87. Як установив суд апеляційної інстанції, цього ж операційного дня кредитні кошти були зараховані на рахунок позивача, списані відповідно до заяви про продаж іноземної валюти, після чого гривневий еквівалент був зарахований на рахунок позивача та використаний для погашення його кредитної заборгованості перед Банком.
88. Крім того, господарський суд апеляційної інстанції врахував, що у постанові Верховного Суду від 19.06.2018 у справі №907/595/17 залишено без змін судові рішення, якими встановлено, що кошти отриманого позивачем 06.06.2013 кредитного траншу у розмірі 5600000,00 доларів США протягом цього ж операційного дня були конвертовані у гривню та спрямовані на погашення кредитної заборгованості за тим самим кредитним договором.
89. Господарський суд апеляційної інстанції, проаналізувавши приписи Декрету та Положення №281 у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, а також врахувавши роз`яснення Національного банку України, викладені у листі від 11.10.2021 №18-0005/95233, дійшов висновку, що поняття міжбанківського валютного ринку України охоплює відносини не лише між банками, а й між банками та їх клієнтами, а відсутність відомостей про окрему клієнтську операцію у Системі підтвердження угод сама по собі не свідчить про невиконання Банком заяви про продаж іноземної валюти.
90. Водночас предметом розгляду у цій справі є вимоги про стягнення коштів як безпідставно набутих на підставі ст. 1212 ЦК України, а тому визначальним для правильного вирішення спору за обраним позивачем способом захисту є встановлення того, чи набув Банк майно або зберіг його у себе за рахунок позивача без достатньої правової підстави, або чи така підстава згодом відпала. Тому доводи про можливе недотримання Банком порядку здійснення валютної операції можуть мати значення лише за умови, якщо вони підтверджують наявність передбачених ст. 1212 ЦК України умов для повернення майна. 
91. Саме по собі посилання на неналежність валютної операції, без спростування встановленого апеляційним судом руху коштів у межах кредитних правовідносин, не є достатнім для застосування ст. 1212 ЦК України.
92. Як убачається зі змісту оскаржуваної постанови, суд апеляційної інстанції дослідив наявні у справі докази в їх сукупності, надав оцінку доводам і запереченням сторін та навів мотиви, з яких виходив, дійшовши висновку про відсутність передбачених ст. 1212 ЦК України підстав для задоволення позову. При цьому висновок апеляційного суду про існування правової підстави для використання спірних коштів ґрунтується не на окремому доказі, а на сукупності встановлених обставин щодо виконання сторонами кредитних правовідносин.
93. Верховний Суд відхиляє доводи касаційної скарги про неврахування судом апеляційної інстанції висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 16.12.2021 у справі №11-164сап21, та Верховного Суду, викладених у постанові від 15.09.2021 у справі №750/9209/19.
94. У зазначених постановах Верховний Суд звернув увагу на необхідність повного та всебічного дослідження доказів, надання оцінки істотним доводам учасників справи та наведення мотивів їх прийняття або відхилення. Водночас у справі, що переглядається, суд апеляційної інстанції дослідив подані сторонами докази, надав оцінку доводам і запереченням учасників справи та навів мотиви, з яких виходив, дійшовши висновку про відсутність передбачених ст. 1212 ЦК України підстав для задоволення позову. Незгода скаржника з такою оцінкою доказів не свідчить про неврахування наведених висновків Верховного Суду.
95. Верховний Суд також відхиляє доводи касаційної скарги про неврахування судом апеляційної інстанції висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 21.06.2023 у справі №916/3027/21, та Верховного Суду, викладених у постановах від 27.02.2019 у справі №922/1163/18, від 29.08.2018 у справах №909/105/15 та №910/23428/17, від 31.01.2018 у справі №910/8763/17, від 30.06.2021 у справі №927/889/18 і від 11.08.2021 у справі №908/2570/20.
96. У наведених постановах Верховний Суд сформулював загальні правові висновки щодо принципу змагальності, розподілу обов`язку доказування між сторонами та оцінки доказів, відповідно до яких кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, а суд оцінює належність, допустимість, достовірність та вірогідність доказів у їх сукупності. Постанова Великої Палати Верховного Суду від 21.06.2023 у справі №916/3027/21, крім того, стосується особливостей оцінки електронних доказів.
97. Водночас зазначені правові висновки не суперечать висновкам господарського суду апеляційної інстанції у справі, що переглядається. Як убачається зі змісту оскаржуваної постанови, суд апеляційної інстанції дослідив усі надані сторонами докази, оцінив їх у сукупності відповідно до вимог ст.ст. 74, 79 та 86 ГПК України, не поклав на жодну зі сторін обов`язок доказування обставин, на які вона не посилалася, та дійшов висновку про недоведеність позивачем наявності передбачених ст. 1212 ЦК України підстав для задоволення позову.
98. Посилання скаржника на неправильне застосування судом апеляційної інстанції стандарту "вірогідності доказів" є безпідставними. Апеляційний господарський суд не поклав тягар доказування на позивача всупереч вимог ст. 74 ГПК України, а здійснив оцінку усіх поданих сторонами доказів у їх взаємному зв`язку відповідно до ст. 86 ГПК України та, застосувавши стандарт "вірогідності доказів", дійшов висновку, що сукупність досліджених доказів підтверджує більш вірогідною версію про рух спірних коштів у межах кредитних правовідносин, ніж версію про їх безпідставне збереження Банком.
99. Верховний Суд також відхиляє доводи касаційної скарги про безпідставне застосування судом апеляційної інстанції преюдиції під час врахування судових рішень у справі №907/595/17. 
100. Як убачається зі змісту оскаржуваної постанови, суд апеляційної інстанції не обмежився посиланням на судові рішення у зазначеній справі, а дослідив наявні у матеріалах справи докази та оцінив їх у сукупності та у взаємному зв`язку з банківськими виписками, кредитними документами та іншими доказами, дослідженими у цій справі, щодо походження і подальшого руху кредитного траншу. Водночас питання належного чи неналежного виконання Банком саме заяви №06/06 від 06.06.2013 не було предметом доказування у справі №907/595/17, тому судові рішення у зазначеній справі не можуть мати преюдиційного значення щодо цього питання. Разом з тим це не впливає на правильність висновку апеляційного суду, оскільки обставини походження і подальшого руху кредитного траншу були встановлені апеляційним судом також на підставі доказів, досліджених у цій справі. 
101. Верховний Суд також зазначає, що оскільки господарський суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про відсутність передбачених ст. 1212 ЦК України підстав для задоволення позову, необхідність у застосуванні позовної давності відсутня.
102. За усталеною практикою Верховного Суду, суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позову. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи порушено право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушено, суд відмовляє у задоволенні позову через його необґрунтованість. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушено, але позовна давність спливла, і про це зробила заяву інша сторона спору, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем (постанови від 22.05.2018 у справі №369/6892/15-ц, від 31.10.2018 у справі №367/6105/16-ц, від 07.11.2018 у справі №575/476/16-ц, від 14.11.2018 у справі №183/1617/16, від 28.11.2018 у справі №504/2864/13-ц, від 05.12.2018 у справах №522/2202/15-ц, №522/2201/15-ц та №522/2110/15-ц, від 07.08.2019 у справі №2004/1979/12, від 18.12.2019 у справі №522/1029/18, від 16.06.2020 у справі №372/266/15-ц, від 07.07.2020 у справі №712/8916/17-ц, від 29.06.2021 у справі №904/3405/19, від 18.01.2023 у справі №488/2807/17.
103. Враховуючи викладене, відмова у позові з мотивів його необґрунтованості виключає необхідність вирішення питання про сплив позовної давності.
104. Посилання скаржника на відсутність висновків Верховного Суду щодо застосування ст. 267 ЦК України, ч. 4 ст. 267 ЦК України та ст. 1212 ЦК України у поєднанні з ч. 2 ст. 184 ЦК України не впливають на правильність вирішення цього спору, оскільки суд апеляційної інстанції відмовив у позові у зв`язку з недоведеністю наявності передбачених ст. 1212 ЦК України умов для виникнення кондикційного зобов`язання, а не з підстав спливу позовної давності і не через недоведення фізичної наявності конкретних грошових коштів у відповідача, а у зв`язку з недоведеністю того, що Банк набув майно або зберіг його у себе за рахунок позивача без достатньої правової підстави чи що така підстава згодом відпала.
105. Посилання скаржника на відсутність висновку Верховного Суду щодо застосування ст. 6 Декрету та п. 6 розділу І Положення №281 також не є підставою для скасування постанови суду апеляційної інстанції. Доводи скаржника щодо застосування ст. 6 Декрету та Положення №281 не спростовують правильності результату апеляційного перегляду, оскільки у цій справі визначальним є не самостійне вирішення питання про належність або неналежність здійснення валютної операції як такої, а наявність або відсутність передбачених ст. 1212 ЦК України умов для повернення майна за обраним позивачем способом захисту.
106. Інші доводи касаційної скарги фактично зводяться до незгоди з установленими господарським судом апеляційної інстанції обставинами справи та наданою ним оцінкою доказів.
107. Водночас відповідно до ст. 300 ГПК України суд касаційної інстанції не має повноважень встановлювати нові обставини, переоцінювати докази чи вирішувати питання про перевагу одних доказів над іншими.
108. Наведені у касаційній скарзі доводи не спростовують правильності висновків господарського суду апеляційної інстанції та не дають підстав для висновку про неправильне застосування ним норм матеріального чи процесуального права.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги 
109. Звертаючись з касаційною скаргою, скаржник не довів неправильного застосування господарським судом апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права до встановлених під час розгляду справи обставин як необхідної передумови для скасування оскаржуваної постанови.
110. Зважаючи на викладене, Верховний Суд дійшов висновку про відмову в задоволенні касаційної скарги, а також залишення без змін постанови господарського суду апеляційної інстанції. 
Розподіл судових витрат
111. Понесені скаржником у зв`язку з переглядом справи в суді касаційної інстанції судові витрати покладаються на скаржника, оскільки касаційна скарга залишається без задоволення.
Керуючись статтями 300, 308, 309, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд
ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю Юридична група "Ініціаліс" залишити без задоволення.
2. Постанову Західного апеляційного господарського суду від 04.03.2026 у справі №907/416/18(910/6341/19) залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя В. Картере

Судді С. Жуков

В. Пєсков