ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м У к р а ї н и

10 липня 2026 року 	м. Дніпро	справа № 280/8798/25	

Третій апеляційний адміністративний суд 
у складі колегії суддів: головуючого - судді Сафронової С.В. (доповідач),
суддів: Шальєвої В.А., Чепурнова Д.В., 

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Дніпрі апеляційну скаргу Головного управління Держпродспоживслужби в Запорізькій області на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 17 лютого 2026 року в адміністративній справі №280/8798/25 за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 , в особі представника – адвоката Піскарьова Артема Олександровича, до Головного управління Держпродспоживслужби в Запорізькій області про визнання протиправними та скасування постанов,

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом, у якому просив визнати протиправними та скасувати постанови Головного управління Держпродспоживслужби в Запорізькій області №21 та №22 від 28 серпня 2025 року про накладення штрафів у розмірі по 51 000 грн кожна, прийняті на підставі пункту 2 частини другої статті 44 Закону України «Про державний ринковий нагляд і контроль нехарчової продукції».
Позов обґрунтовано тим, що позивач ніколи не здійснював поставку продукції, яка стала предметом перевірки органу ринкового нагляду, не перебував у договірних відносинах із ФОП ОСОБА_2 , а надані останньою видаткові накладні не створювалися позивачем та не підтверджують факту здійснення ним господарських операцій щодо спірної продукції. Позивач також зазначав, що відповідачу були надані письмові пояснення та документи, які свідчили про відсутність відповідних господарських операцій, однак зазначені обставини відповідачем належним чином не досліджувалися.
Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 17 лютого 2026 року адміністративний позов задоволено. Визнано протиправною та скасовано постанову Головного управління Держпродспоживслужби в Запорізькій області про накладення штрафу №21 від 28.08.2025, якою постановлено Фізичній особі-підприємцю ОСОБА_1 сплатити у 15-денний строк штраф у розмірі 3000 (три тисячі) неоподаткованих мінімумів доходів громадян у сумі 51 000 грн. (п`ятдесят одна тисяча гривень 00 копійок); Визнано протиправною та скасовано постанову Головного управління Держпродспоживслужби в Запорізькій області про накладення штрафу №22 від 28.08.2025, якою постановлено Фізичній особі-підприємцю ОСОБА_1 сплатити у 15-денний строк штраф у розмірі 3000 (три тисячі) неоподаткованих мінімумів доходів громадян у сумі 51 000 грн. (п`ятдесят одна тисяча гривень 00 копійок).
Не погодившись із зазначеним рішенням, Головне управління Держпродспоживслужби в Запорізькій області подало апеляційну скаргу.

Позивач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просить залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції – без змін.
У відзиві зазначено, що відповідач фактично ототожнив позивача з постачальником продукції виключно на підставі відомостей, зазначених у копіях видаткових накладних, достовірність яких не перевірялася.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, відзиву на неї, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що підстав для її задоволення немає.
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Спірні правовідносини виникли у сфері здійснення державного ринкового нагляду та регулюються Законом України «Про державний ринковий нагляд і контроль нехарчової продукції» №2735-VI.
Згідно зі статтею 4 зазначеного Закону метою здійснення ринкового нагляду є вжиття заходів щодо продукції, яка становить ризик або не відповідає встановленим вимогам.
Відповідно до статті 23 Закону №2735-VI орган ринкового нагляду під час проведення перевірки характеристик продукції має право витребовувати документи, які дають можливість встановити походження продукції та її подальший обіг, а також визначити усіх суб`єктів господарювання, що входять до ланцюга її постачання.
При цьому частина дванадцята статті 23 Закону №2735-VI прямо покладає на орган ринкового нагляду обов`язок на підставі отриманих документів встановити виробника продукції, особу, яка ввела її в обіг, особу, яка поставила продукцію відповідному суб`єкту господарювання, а також усіх суб`єктів господарювання у ланцюгу її постачання.
Таким чином, саме на орган ринкового нагляду покладено обов`язок належного встановлення фактичних обставин щодо походження продукції та її руху по ланцюгу постачання.
З матеріалів справи вбачається, що підставою для проведення перевірки позивача стали копії видаткових накладних №1533 від 22.09.2023 та №Т-0049219 від 25.09.2023, надані ФОП ОСОБА_2 під час перевірки характеристик продукції.
Саме на підставі відомостей, зазначених у цих документах, відповідач зробив висновок, що позивач є постачальником продукції, яка не відповідає вимогам технічних регламентів.
Разом із тим колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що такі висновки відповідача не ґрунтуються на належних та достатніх доказах.
Як убачається з матеріалів справи, позивач ще під час проведення перевірки письмово повідомив відповідача про відсутність будь-яких господарських відносин із ФОП ОСОБА_2 , заперечив факт поставки спірної продукції та зазначив, що надані останньою копії видаткових накладних ним не оформлювалися.
На підтвердження своїх пояснень позивач надав витяги з бухгалтерської програми обліку, копію видаткової накладної №1533 від 02.09.2023, а також пояснення щодо порядку автоматичного формування первинних документів у використовуваній ним програмі бухгалтерського обліку.
Зазначені пояснення не були спростовані відповідачем жодними належними доказами.
Колегія суддів звертає увагу, що відповідач не здійснив будь-яких дій, спрямованих на перевірку достовірності відомостей, викладених позивачем.
Матеріали справи не містять доказів звернення відповідача до банківських установ щодо підтвердження проведення розрахунків між позивачем та ФОП ОСОБА_2 , витребування податкової інформації щодо відображення відповідних господарських операцій, дослідження бухгалтерських документів обох суб`єктів господарювання, а також інших доказів, які б підтверджували фактичне здійснення поставки саме позивачем.
Фактично висновок відповідача про участь позивача у ланцюгу постачання ґрунтується виключно на копіях двох видаткових накладних, достовірність яких позивачем була заперечена ще під час проведення перевірки.
При цьому сам по собі факт зазначення у копіях документів прізвища позивача, його реєстраційного номера облікової картки платника податків або контактного телефону не може безумовно свідчити про здійснення ним відповідної господарської операції.
Колегія суддів враховує, що відповідно до статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України жоден доказ не має для суду наперед встановленої сили, а належність, допустимість, достовірність та достатність доказів оцінюються судом у їх сукупності.
У даному випадку відповідачем не подано жодного іншого доказу, який би підтверджував факт передачі спірної продукції позивачем ФОП ОСОБА_2 .
Зокрема, відсутні договори між зазначеними особами, документи щодо здійснення розрахунків, документи складського обліку, товарно-транспортні накладні, документи щодо відвантаження товару або інші первинні документи, які б підтверджували реальне здійснення господарської операції.
Не подано також жодного доказу того, що спірна продукція взагалі перебувала у володінні або господарському обігу позивача.
Колегія суддів також враховує, що відповідачем не було надано належної оцінки поясненням позивача щодо відсутності у нього будь-яких відносин із ФОП ОСОБА_2 , а також інформації про звернення позивача до правоохоронних органів із повідомленням про можливе використання його реквізитів сторонніми особами.
Посилання апелянта на положення частини сьомої статті 8 Закону №2735-VI колегія суддів вважає безпідставними.
За змістом наведеної норми презумпція визнання особи такою, що ввела продукцію в обіг, застосовується лише до суб`єкта господарювання, який встановлений як учасник відповідного ланцюга постачання, однак не надав документів, що дозволяють ідентифікувати виробника або попереднього постачальника.
Натомість у цій справі відповідачем не доведено належними та допустимими доказами сам факт входження позивача до ланцюга постачання спірної продукції.
За відсутності належного підтвердження цієї обставини покладення на позивача обов`язку доводити походження продукції суперечить положенням статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, відповідно до якої саме суб`єкт владних повноважень повинен довести правомірність прийнятого рішення.
Оцінивши зібрані у справі докази у їх сукупності, колегія суддів доходить висновку, що відповідачем не доведено належними, допустимими та достатніми доказами факт введення саме позивачем в обіг продукції, яка не відповідає встановленим вимогам, а також не доведено належність позивача до ланцюга постачання цієї продукції.
Відтак спірні постанови про накладення штрафу прийняті без належного з`ясування усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення, а тому не відповідають вимогам частини другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України щодо законності, обґрунтованості, добросовісності та пропорційності рішень суб`єктів владних повноважень.
За таких обставин колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про наявність правових підстав для задоволення позову та не знаходить підстав для скасування чи зміни оскаржуваного рішення.
Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно визначив характер спірних правовідносин, повно з`ясував обставини справи, надав належну оцінку всім наявним доказам у їх сукупності та ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального законодавства.
Відповідно до статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду — без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про відсутність правових підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду першої інстанції.
Керуючись статтями 242– 246, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Держпродспоживслужби в Запорізькій області - залишити без задоволення.
Рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 17 лютого 2026 року у справі №280/8798/25-залишити без змін.
Постанова може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення у випадках та порядку, передбачених статтями 328– 331 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий - суддя С.В. Сафронова 

суддя В.А. Шальєва 

суддя Д.В. Чепурнов