КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Справа № 755/12001/25 Головуючий у суді І інстанції Галаган В.І.
Провадження № 22-ц/824/2281/2026 Доповідач у суді ІІ інстанції Голуб С.А.
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
09 вересня 2026 року м. Київ 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача - Голуб С.А., суддів: Борисової О.В., Таргоній Д.О., розглянувши в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 29 липня 2025 року у справі за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Ейс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

в с т а н о в и в:

У червні 2025 року ТОВ «ФК «Ейс» звернулося до суду з вказаним позовом, в якому просило стягнути із ОСОБА_1 на його користь заборгованість за кредитним договором № 488576513 від 30 квітня 2023 року у розмірі 69 762,13 грн та понесені судові витрати, а саме судовий збір у розмірі 2 422,40 грн і витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 7 000,00 грн.
Позовні вимоги обґрунтувало тим, що відповідач, уклавши 30 квітня 2023 року з ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» договір кредитної лінії № 488576513 у формі електронного документа з використанням електронного підпису, право вимоги за яким перейшло до позивача за договорами факторингу, та отримавши на свою банківську карту грошові кошти у розмірі 14 800,00 грн строком на 30 днів (дисконтний період) зі сплатою процентів, передбачених умовами договору, порушив взяті на себе зобов`язання, що призвело до виникнення станом на 24 грудня 2023 року заборгованості у загальному розмірі 69 762,13 грн, з яких 14 798,22 грн - заборгованість за тілом кредиту та 54 963,91 грн - заборгованість по несплаченим відсоткам за користування кредитом.
Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 29 липня 2025 рокупозов задоволено.
Стягнуто із ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «Ейс»суму заборгованості за кредитним договором № 488576513 від 30 квітня 2023 року у розмірі 69 762,13 грн.
Стягнуто із ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «Ейс» витрати на правничу допомогу у розмірі 3 000,00 грн та судовий збір у розмірі 2 422,40 грн, а всього на загальну суму 5 422,40 грн.
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що між сторонами виникли договірні відносини, які регулюються укладеним 30 квітня 2023 року кредитним договором № 488576513, та у зв`язку із неналежним виконанням боржником умов зазначеного договору в позивача як кредитора за спірними зобов`язаннями виникло право вимоги до відповідача щодо стягнення заборгованості по кредиту та відсоткам за користування кредитом, які передбачені договором Правомірність заявленої суми заборгованості доведено позивачем належними та допустимими доказами у справі, зокрема, розрахунком заборгованості відповідача та випискою по рахунку, а тому наявні підстави для задоволення позовних вимог.
Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням,  ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить його скасувати з мотивів неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального й порушення норм процесуального права, та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.
На обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що на підтвердження факту переходу прав вимоги від первісного кредитора позивачем не надано належних доказів, що підтверджують перехід до нього прав вимоги в сумі, яка вказана в додатках до договору факторингу. Відсутність доказів на підтвердження сплати новим кредитором грошових коштів первісному кредитору також позбавляє можливості встановити та перевірити обставини, які підлягають доказуванню у справі, а саме дійсного набуття позивачем права вимоги за кредитним договором.
Між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога та ТОВ «Таліон Плюс» на час укладення договору відступлення прав вимоги від 28 листопада 2018 року не були погоджені усі його істотні умови в частині обсягу вимог, що перейшли до нового кредитора, та не могли бути охоплені зобов`язання відповідача, які виникли після укладення кредитного договору від30 квітня 2023 року. З цього слідує, що на момент укладення договору про відступлення права вимоги від 28 листопада 2018 року боргові зобов`язання відповідача за кредитним договором від 30 квітня 2023 року ще не існували, а тому не могли бути передані новому кредитору на час укладення договору факторингу № 28/1118-01.
Таким чином, у ТОВ «Таліон Плюс» як фактора не виникло право вимоги за зобов`язанням відповідача, яке він міг би передати на підставі договору факторингу позивачу, а тому всі наступні відступлення вимог не мають юридичного значення, оскільки фактично заміна кредитора у зобов`язанні не відбулася.
Відповідач вказує, що позивачем не надано належних та допустимих доказів того, що наявні в матеріалах справи договори (у вигляді паперової копії) було створено у порядку, визначеному Законом України «Про електронні документи та електронний документообіг», та що вони підписувалися електронними підписами уповноважених на те осіб (з можливістю ідентифікувати підписантів), що є обов`язковим реквізитом електронного документа. Наголошує, що не укладав договір позики в редакції, який долучив представник позивача до позовної заяви, не погоджував процентну ставку та інші кабальні умови кредитування, а також не узгоджував кожну сторінку з наданого кредитного договору, або цей договір в цілому. В матеріалах справи відсутні докази часу та способу генерування одноразового ідентифікатора, його направлення, підтвердження ним пропозиції щодо укладення договору, зокрема, довідка про ідентифікацію клієнта, хронологія вчинення дій щодо укладення договору у формі електронного правочину тощо. Отже, наведене, на думку відповідача, свідчить про неукладеність кредитного договору № 488576513 від 30 квітня 2023 року з ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога», тоді як позивач міг надати будь-яку редакцію кредитної угоди, яка б дозволила йому отримати бажаний результат щодо стягнення заборгованості.
Водночас  ОСОБА_1 вважає, що право кредитора нараховувати відсотки за користування кредитом припинилося зі спливом строку дії договору - 29 травня 2023 pоку, який споживач розуміє як дата завершення строку кредитування, а тому починаючи з цієї дати нарахування процентів кредитором вже не відповідало вимогам закону та умовам договору. Відтак, наступний кредитор ТОВ «ФК «Ейс», який набув права вимоги за договором, не отримав право на стягнення з позичальника безпідставно нарахованих процентів. При цьому жодних посилань на докази того, що відповідачем як позичальником вчинено певні дії, які б об`єктивно свідчили про волю і бажання здійснити пролонгацію кредиту (підписана додаткова угода, звернення про пролонгацію тощо), разом з позовною заявою не надано. Зазначення у кредитному договорі двох строків кредитування призводить до неправильного, а то й різного тлумачення і розуміння його сторонами умов договору, зокрема позичальником.
Зважаючи на викладене, акцентує увагу на безпідставності заявлених позивачем вимог про стягнення з відповідача заявлених процентів за договором від № 488576513 від 30 квітня 2023 року у розмірі 49 902,31 грн (54 963,91 грн - 5 061,60 грн), оскільки на нарахування таких процентів не міг би розраховувати жоден пересічний споживач при укладені подібного договору, тоді як нарахування процентів поза межами узгодженого договором строку кредитування законодавством не передбачено.
Крім того, звертає увагу на відсутність належних доказів перерахування коштів (тіла кредиту), якими, на думку відповідача, є виключно первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Суд у рішенні визнав платіж на картку відповідача належним, але не перевірив, чи був цей переказ здійснений саме в межах правовідносин за оспорюваним договором, так як відсутні призначення платежу і підтвердження, що переказ - це саме кредитні кошти. Наголошує, що матеріали справи не містять жодного належного, достатнього та допустимого доказу перерахування йому суми позики (платіжне доручення, квитанція, чек тощо), тому не є доведеним факт укладення кредитного договору між ним та первісним кредитором. З огляду на недоведеність факту надання кредиту, вимога про його повернення, як і нарахування на таку суму відсотків не може вважатися обґрунтованою.
Також відповідач стверджує, що з наявних в матеріалах справи документів (актів, рахунків, договорів) не вбачається, що гонорар в сумі 3 000,00 грн взагалі стосується надання правової допомоги у справі щодо стягнення заборгованості конкретно з нього. Вказані документи могли стосуватися будь-яких інших справ за позовом даного кредитора щодо інших позичальників, що вказує на відсутність його обов`язку сплачувати (компенсувати) такі витрати позивача, навіть якщо такі й мали місце. Оскільки до суду не надано платіжного документа із зазначенням ПІБ боржника та номеру кредитного договору, що дозволило б однозначно пов`язати факт оплати з цією справою, не виключається спроба безпідставного стягнення з нього вартості правової допомоги, яка фактично не оплачувалася в зазначеному розмірі.
ТОВ «ФК «Ейс» у встановлений апеляційним судом строк правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористалось, подало лише письмові пояснення щодо апеляційної скарги, у яких просить врахувати під час перегляду даної справи правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду від 07 січня 2026 року в справі 727/2790/25.
Згідно із частиною першою статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
У зв`язку з наведеним та на підставі ухвали апеляційного суду про призначення справи до судового розгляду у порядку письмового провадження, перегляд справи в апеляційному порядку здійснено без повідомлення (виклику) учасників справи.
Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.
Як встановлено судом першої інстанції, 30 квітня 2023 року між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ОСОБА_1 було укладено договір кредитної лінії № 488576513, згідно з умовами якого відповідачем отримано кредит в сумі 14 800,00 грн строком на 30 днів до 30 травня 2023 року зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 405,15 % річних та можливих штрафних санкцій, що передбачені умовами договору.
Відповідно до заявки на отримання грошових коштів в кредит від 30 квітня 2023 року та платіжного доручення від 30 квітня 2023 року ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога»надало ОСОБА_1 кредитні кошти в сумі 14 800,00 грн.
28 листопада 2018 року між первісним кредитором ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ТОВ «Таліон Плюс» укладено договір факторингу № 28/1118-01, за умовами якого до ТОВ «Таліон Плюс перейшло право грошової вимоги до відповідача за кредитним договором № 488576513 від 30 квітня 2023 року.
10 жовтня 2024 року між ТОВ «Таліон Плюс» та ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» укладено договір факторингу № 10/1024-01, за умовами якого до ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» перейшло право грошової вимоги до відповідача за кредитним договором № 488576513 від 30 квітня 2023 року.
29 травня 2025 року між ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» та ТОВ «ФК «Ейс» укладено договір факторингу № 29/05/25-Е, за умовами якого до позивача перейшло право грошової вимоги до відповідача за кредитним договором № 488576513 від 30 квітня 2023 року.
Згідно із наданими позивачем розрахунки заборгованості за вказаним кредитним договором, складеними ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ТОВ «Таліон Плюс», заборгованість відповідача станом на 24 грудня 2023 року складає 69 762,13 грн, з яких: 14 798,22 грн - заборгованість за тілом кредиту та 54 963,91 грн - заборгованість по несплаченим відсоткам за користування кредитом.
Також ТОВ «ФК «Ейс»надало суду виписку з особового рахунку за кредитним договором № 488576513 від 30 квітня 2023 року, за якою заборгованість відповідача станом на 05 червня 2025 року залишилась незмінною і становить 69 762,13 грн.
За правилом частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Щодо укладення кредитного договору та перерахуваннякредитних коштів
Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини (пункт 1 частини другої статті 11 ЦК України).
Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. 
Частиною першою статті 205 ЦК України визначено, що правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.
У відповідності до частин першої - третьої статті 207 ЦК України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-телекомунікаційної системи, що використовується сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом.
Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.
Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів, або іншим чином врегульовується порядок його використання сторонами.
Із положень частини першої статті 638 ЦК України слідує, що договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася (частина друга статті 639 ЦК України.)
Абзац другий частини 2 статті 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін вважається укладеним в письмовій формі.
Аналізуючи викладене, можна дійти висновку про те, що будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного кодексу України може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статі 205, 207 ЦК України).
Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі № 732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі № 404/502/18, від 07 жовтня 2020 року № 127/33824/19.
Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію» (далі - Закон).
Згідно із пунктами 5, 6 частини першої статті 3 Закону електронний договір - домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.
Електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших; електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.
Водночас одноразовий ідентифікатор - це алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти догові (пункт 12 частини першої статті 3 Закону).
Відповідно до частини третьої статті 11 Закону електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.
Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (частини четверта статті 11 Закону).
Згідно із частиною шостою статті 11 Закону відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.
За правилом частини восьмої статті 11 Закону у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору.
Відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеній у постанові від 23 березня 2020 року у справі № 404/502/18 (провадження № 61-8449св19), електронним підписом одноразовим ідентифікатором є дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, і надсилаються іншій стороні цього договору. Це комбінація цифр і букв, або тільки цифр, або тільки літер, яку отримує заявник за допомогою електронної пошти у вигляді пароля, іноді в парі «логін-пароль», або смс-коду, надісланого на телефон, або іншим способом.
Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа.
Стаття 12 Закону визначає яким чином підписуються угоди в сфері електронної комерції. Якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Із системного аналізу положень вище вказаного законодавства вбачається, що з урахуванням особливостей договору, щодо виконання якого виник спір між сторонами, його укладання в електронному вигляді через інформаційно-комунікаційну систему кредитодавця можливе за допомогою електронного цифрового підпису позичальника лише за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами цього правочину. В іншому випадку електронний правочин може бути підписаний сторонами, зокрема електронним підписом одноразового ідентифікатора.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 жовтня 2022 року у справі № 227/3760/19-ц (провадження № 14-79цс21) вказала, що у випадку, коли сторона не виявляла свою волю до вчинення правочину, до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків, тому правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою взагалі не набуті, а правовідносини за ним не виникли. Натомість виконання правочину його учасниками може бути способом волевиявлення до вчинення правочину, відповідно до його істотних умов, передбачених законодавством. У разі якщо договір виконувався обома сторонами, то кваліфікація договору як неукладеного виключається, такий договір вважається укладеним та може бути оспорюваним (за відсутності законодавчих застережень про інше).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі № 643/17966/14-ц (провадження № 14-203цс19) зазначено: «стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору (у справі, що переглядається, - у зв`язку зі скасуванням судового рішення) всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню».
В частині третій статті 12, частині першій статті 81 ЦПК України закріплено загальне правило розподілу обов`язків з доказування, а саме кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, надавши належні, допустимі, достовірні та достатні доказивідповідно до вимог статей 77-80 ЦПК України.
У відповідності до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Із матеріалів справи відомо, що згідно з пропозицією про укладення кредитного договору (офертою) ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» пропонує укласти електронний кредитний договір в межах умов, встановлених цим товариством.
Судом першої інстанції на підставі наявних у справі доказів встановлено, що договір кредитної лінії № 488576513 від 30 квітня 2023 року між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ОСОБА_1 укладено в електронному вигляді із застосуванням електронного підпису одноразовим ідентифікатором, що має таку саму юридичну силу як і власноручний підпис.
При цьому відповідач 30 квітня 2023 року на вебсайті первісного кредитора в Інформаційно-телекомунікаційній системі ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» подав заявку на отримання грошових коштів в кредит із його персональними даними, у тому числі фінансовим номером телефону - НОМЕР_1 та номером банківської картки -   НОМЕР_2 , на умовах, які вважав для себе прийнятними, підтвердивши умови отримання кредиту шляхом натискання відповідної кнопки (акцептував пропозицію), після чого кредитор надіслав йому за допомогою засобів зв`язку одноразовий ідентифікатор у вигляді смс-коду, який відповідач і використав для підтвердження підписання кредитного договору.
У розділі 15 кредитного договору «Реквізити сторін» зазначено про підписання цього договору електронним підписом одноразовим ідентифікатором MNV37UT5, який був відправлений відповідачу на вказаний ним номер телефону 30 квітня 2023 року о 12:54:44 та введено цього ж дня о 12:56:05, що підтверджується й довідкою щодо дій позичальника в Інформаційно-телекомунікаційній системі ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» від 15 жовтня 2024 року.
Відповідно до розділу 4 кредитного договору «Порядок укладення договору та створення електронного підпису сторонами» та із наданих позивачем Правил надання грошових коштів у позику, в тому числі на умовах фінансового кредиту, Алгоритму дій стосовно укладання кредитних договорів та Порядку дій споживача в Інформаційно-телекомунікаційній системі ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» з метою акцепту оферти та укладення електронного договору та отримання фінансових послуг під торгівельною маркою «Moneyveo» вбачається, що без ознайомлення з умовами надання кредиту і правилами щодо порядку отримання коштів, а також підтвердження прийняття відповідних умов кредитування позичальником, укладення електронного кредитного договору на вебсайті кредитора є неможливим.
Таким чином, договір кредитної лінії підписаний відповідачем за допомогою одноразового паролю-ідентифікатора, тобто належними та допустимими доказами підтверджено укладання між сторонами даного правочину. Без здійснення входу до інформаційно-телекомунікаційної системи, доступ до якої здійснюється через вебсайт товариства після подання позичальником заявки на кредит, та без отримання смс-коду із одноразовим паролем кредитний договір між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та відповідачем не був би укладений.
Враховуючи вищевикладене, матеріалами справи підтверджено, що 30 квітня 2023 року у встановленому порядку ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога»та  ОСОБА_1 уклали в електронному вигляді кредитний договір за № 488576513. Цей правочин відповідно до Закону України «Про електронну комерцію» вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюються до договору, укладеного у письмовій формі, та укладення цього договору у запропонованій формі відповідало внутрішній волі відповідача.
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит і сплатити проценти.
Приписами статті 525 ЦК України встановлено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом, а статтею 526 ЦК України презюмується, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу.
У справах про стягнення кредитної заборгованості кредитор повинен довести виконання ним своїх обов`язків за кредитним договором, а саме: надання грошових коштів (кредиту) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник - повернення грошових коштів у розмірі та на умовах, визначених договором.
Зазначене узгоджується із висновками Верховного Суду, наведеними у постанові від 11 вересня 2024 року у справі № 752/17604/15-ц.
Згідно із пунктом 2.1 кредитного договору № 488576513 від 30 квітня 2023 року кредитодавець зобов`язується надати позичальнику кредит у вигляді кредитної лінії в розмірі кредитного ліміту на суму 14 800,00 грн на умовах строковості, зворотності, платності, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом відповідно до умов, зазначених у цьому договорі, додатках до нього та Правилах надання грошових коштів у позику, в тому числі на умовах фінансового кредиту ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога».
Як визначено у пункті 5.1 кредитного договору, кожен окремий транш за цим договором надається позичальнику шляхом переказу грошових коштів, який завершується зарахуванням коштів на поточний рахунок, для управління яким випущена платіжна картка НОМЕР_2, що відбувається до 3 банківських днів з моменту укладення договору чи ініціювання отримання чергового траншу за договором.
Відповідно до умов договору первісний кредитор виконав взяті на себе зобов`язання та виданим платіжним дорученням від 30 квітня 2023 рокуініціював через технологічного партнера - АТ «КБ «ПриватБанк» безготівковий переказ коштів в сумі 14 800,00 грн на картковий рахунок (платіжну картку) відповідача, який був зазначений у заявці на отримання грошових коштів в кредит від 30 квітня 2023 року.
У вказаному платіжному дорученні наявні відомості, зокрема про отримувача  ОСОБА_1 , його ідентифікаційний код НОМЕР_3 , суму коштів у розмірі 14 800,00 грн, картковий рахунок № НОМЕР_2, призначення платежу - переказ коштів  ОСОБА_1 згідно договору № 488576513 від 30 квітня 2023 року для зарахування на платіжну картку №  НОМЕР_2 без ПДВ (безготівкове зарахування Moneyveo SFD Visa Transfer).
Відповідно до частини першої статті 13 Закону України «Про електронну комерцію» розрахунки у сфері електронної комерції здійснюються відповідно до законів України «Про платіжні послуги», «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», інших законів та нормативно-правових актів Національного банку України.
Розрахунки у сфері електронної комерції можуть здійснюватися з використанням платіжних інструментів, електронних грошей, шляхом переказу коштів або оплати готівкою з дотриманням вимог законодавства щодо оформлення готівкових та безготівкових розрахунків, а також в інший спосіб, передбачений законодавством України, що регулює надання платіжних послуг.
Згідно з пунктом 10 розділу II Положення про додаткові вимоги до договорів небанківських фінансових установ про надання коштів у позику (споживчий, фінансовий кредит), затвердженого постановою Правління Національного банку України від 03 листопада 2021 року № 113, договори, умови яких передбачають безготівкове перерахування кредитодавцем коштів у рахунок кредиту на рахунок споживача, включаючи використання реквізитів електронного платіжного засобу споживача, з урахуванням вимог пункту 9 розділу II цього Положення повинні містити номер такого рахунку споживача за стандартом IBAN, сформований відповідно до вимог нормативно-правових актів Національного банку України з питань запровадження міжнародного номера рахунку, та/або номер такого особистого електронного платіжного засобу споживача у форматі ХХХХ ХХ** **** ХХХХ (перші шість знаків і останні чотири знаки номера електронного платіжного засобу).
Отже, платіжне доручення на переказ коштів на банківський рахунок (платіжну картку) є належними первинним обліковим документом, що підтверджує факт здійснення платіжної операції та всі її реквізити.
Доводи апеляційної скарги щодо ненадання позивачем первинних бухгалтерських документів, як належних доказів перерахування відповідачу кредитних коштів, є необґрунтованими, оскільки ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» є фінансовою, а не банківською установою, відповідно не здійснює відкриття, обслуговування рахунків фізичних осіб і не має обов`язку формувати облікові документи за кредитними зобов`язаннями позичальника.
Надане позивачем платіжне доручення містить інформацію про перерахування коштів на банківську картку, визначену відповідачем в договорі кредитної лінії, що у сукупності з іншими доказами, такими як укладений кредитний договір, паспорт споживчого кредиту продукту «Смарт» до цього договору та довідка ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» від 23 травня 2025 року про успішне завершення платіжної операції 30 квітня 2023 року о 12:56:13 з перерахування коштів в сумі 14 800,00 грн отримувачу  ОСОБА_1 на картковий рахунок в АТ «Універсал Банк» на підставі вказаного платіжного доручення, належним чином підтверджує факт надання кредитних коштів відповідачу.
Отже, посилання відповідача щодо обов`язку надання позивачем на доведення перерахування коштів саме банківської виписки є необґрунтованими, оскільки платіжні операції в даному випадку здійснювалися через банківську платіжну систему надавачем платіжних послуг платника і відповідне платіжне доручення є належним первинним документом, що підтверджує транзакцію. Таким чином, наведені доводи не є підставою для висновку про невиконання умов договору фінансовою установою та, як наслідок, неотримання позичальником грошових коштів за кредитним договором (див. також постанову Верховного Суду від 25 січня 2023 року у справі № 209/3103/21).
Враховуючи умови надання кредитних коштів, колегія суддів зазначає, що саме боржник має доступ до свого карткового рахунку, зазначеного в договорі, і на підтвердження відсутності надходження коштів від первісного кредитора на виконання укладеного договору, мав можливість представити суду по такому рахунку виписку. Між тим, правом надання таких доказів відповідач не скористався.
Відповідно до статті 3 ЦК України принципи справедливості, добросовісності та розумності є однією із фундаментальних засад цивільного права, спрямованою, у тому числі, на утвердження у правовій системі України принципу верховенства права. При цьому добросовісність означає прагнення особи сумлінно використовувати цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків, що зокрема підтверджується змістом частини третьої статті 509 цього Кодексу.
Законодавець, навівши у тексті ЦК України зазначений принцип, установив у такий спосіб певну межу поведінки учасників цивільних правовідносин, тому кожен із них зобов`язаний сумлінно здійснювати свої цивільні права та виконувати цивільні обов`язки, у тому числі передбачати можливість завдання своїми діями (бездіяльністю) шкоди правам та інтересам інших осіб. Цей принцип не є суто формальним, оскільки його недотримання призводить до порушення прав та інтересів учасників цивільного обороту.
У постанові Верховного Суду України від 27 квітня 2016 року у справі № 3-269гс16 зроблено висновок, що «до дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов`язку, з урахуванням конкретних обставин справи, можуть належати: визнання пред`явленої претензії; зміна договору, з якої вбачається, що боржник визнає існування боргу, а так само прохання боржника про таку зміну договору; письмове прохання відстрочити сплату боргу; підписання уповноваженою на це посадовою особою боржника разом з кредитором акта звірки взаєморозрахунків, який підтверджує наявність заборгованості в сумі, щодо якої виник спір; письмове звернення боржника до кредитора щодо гарантування сплати суми боргу; часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій».
У постанові від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18) Велика Палата Верховного Суду також зробила правовий висновок, що не можна вважати неукладеним договір після його повного чи часткового виконання сторонами. Якщо дії сторін свідчать про те, що договір фактично був укладений, суд має розглянути по суті питання щодо відповідності цього договору вимогам закону.
Із матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 користувався наданими йому кредитними коштами та здійснив на користь ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» три платежі в рахунок погашення заборгованості за тілом кредиту та нарахованими процентами, а саме 29 травня 2023 року в сумі 4 765,00 грн, 28 червня 2023 року в сумі 4 929,00 грн, 28 липня 2023 року в сумі 3 951,00 грн.
Відтак, посилання відповідача в апеляційній скарзі на недоведеність факту існування між сторонами кредитних правовідносин та надання йому у кредит грошових коштів, не може вважатись обґрунтованим у розумінні положень статей 6, 627-629, 1054 ЦК України, оскільки не можна вважати неукладеним договір після його повного чи часткового виконання сторонами.
Колегія суддів також не приймає до уваги доводи апеляційної скарги щодо недоведеності позивачем тих обставин, що наявний в матеріалах справи договір (у вигляді паперової копії) було створено у порядку, визначеному Законом України «Про електронні документи та електронний документообіг», та підписаний електронними підписами уповноважених на те осіб (з можливістю ідентифікувати підписантів), що є обов`язковим реквізитом електронного документа.
В силу вимог частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 червня 2023 року у справі № 916/3027/21 (провадження № 12-8гс23) зауважувала, що процесуальний закон чітко регламентує можливість та порядок використання інформації в електронній формі (у тому числі текстових документів, фотографій тощо, які зберігаються на мобільних телефонах або на серверах, в мережі Інтернет) як доказу у судовій справі. Паперова копія електронного доказу не вважається письмовим доказом, однак є однією з форм, у якій учасник справи має право подати електронний доказ (частина третя статті 96 ГПК України), який, у свою чергу, є засобом встановлення даних, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (пункт 1 частини другої статті 73 ГПК України).
Аналогічні процесуальні положення закріплені у пункті 1 частини другої статті 76 ЦПК України та частині третій статті 100 ЦПК України.
Подання електронного доказу в паперовій копії саме собою не робить такий доказ недопустимим. Суд може не взяти до уваги копію (паперову копію) електронного доказу у випадку, якщо оригінал електронного доказу не поданий, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (паперової копії) оригіналу (див.: постанови Верховного Суду від 29 січня 2021 року у справі № 922/51/20, від 15 липня 2022 року у справі № 914/1003/21).
У постанові Верховного Суду від 04 лютого 2026 року у справі № 758/14925/23 (провадження № 61-4523св25) зазначено, що питання достовірності, цілісності і незмінюваності змісту електронного кредитного договору є ключовим у цій справі, оскільки від нього залежить те, чи може цей договір уважатися укладеним у письмовій формі або щонайменше чи можуть окремі його положення вважатися такими, що оформлені саме письмово.
Фактично, оскільки законодавство не вимагає, щоб електронні договори підписувалися тими видами підпису, які забезпечують незмінюваність їхнього змісту (КЕП або УЕП), питання щодо дотримання письмової форми при їх вчиненні зводиться до того, чи можна вважати зміст цих договорів зафіксованим (вимога частини першої статті 207 ЦК України).
Однак відсутність матеріально-правових вимог до фіксації змісту електронного договору не означає, що це питання може ігноруватися в ході судового розгляду.
Воно стає питанням доказування цілісності і незмінюваності електронного документа, в якому міститься відповідний електронний договір, тобто переходить у площину процесуального права. Тому, якщо сторона, яка посилається як на підставу своїх вимог або заперечень на певний електронний договір або окремі його положення, не може довести цілісність і незмінюваність цих положень після укладення відповідного договору, в той час, як інша сторона заперечує факт цілісності і незмінюваності, то відповідні положення договору не можуть бути застосовані, тобто, фактично, є нікчемними.
Подібні висновки містяться у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17.
Питання про те, як суд може перевірити достовірність, цілісність і незмінюваність електронного документа, залежить перш за все від виду підпису, за допомогою якого він підписаний. Так, згідно зі статтею 12 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» перевірка цілісності електронного документа проводиться шляхом підтвердження удосконаленого або кваліфікованого електронного підпису чи печатки, а в разі накладання на електронний документ електронного підпису чи печатки іншого виду, із застосуванням інших засобів і методів захисту інформації з дотриманням вимог законодавства у сфері захисту інформації.
Якщо електронний документ підписаний за допомогою КЕП або УЕП, суд може перевірити достовірність, цілісність і незмінність даних, які в ньому містяться, за допомогою спеціальних програмних засобів або з використанням спеціальних онлайн-сервісів.
Якщо ж електронний документ підписано за допомогою будь-якого іншого електронного підпису (не КЕП чи УЕП), то суд має здійснити окремі процесуальні дії, спрямовані на перевірку цілісності та незмінюваності даних, які в ньому містяться.
Які саме це мають бути дії, залежить від способу надання відповідного процесуального документу до суду (паперова копія, електронний примірник тощо), формату, в якому цей документ зберігається, особливостей електронного підпису, за допомогою якого він підписаний, тощо. При цьому характер цих процесуальних дій визначається особливостями дослідження електронних доказів, що передбачені процесуальним законодавством.
Згідно із частиною першою статті 100 ЦПК України електронними доказами є інформація в електронній (цифровій) формі, що містить дані про обставини, що мають значення для справи, зокрема, електронні документи (в тому числі текстові документи, графічні зображення, плани, фотографії, відео- та звукозаписи тощо), веб-сайти (сторінки), текстові, мультимедійні та голосові повідомлення, метадані, бази даних та інші дані в електронній формі. Такі дані можуть зберігатися, зокрема, на портативних пристроях (картах пам`яті, мобільних телефонах тощо), серверах, системах резервного копіювання, інших місцях збереження даних в електронній формі (в тому числі в мережі Інтернет).
Відповідно до частини третьої статті 100 ЦПК України учасники справи мають право подавати електронні докази в паперових копіях, посвідчених у порядку, передбаченому законом. Паперова копія електронного доказу не вважається письмовим доказом.
Водночас частиною п`ятою цієї статті передбачено, якщо подано копію (паперову копію) електронного доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал електронного доказу. Якщо оригінал електронного доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (паперової копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги.
Отже, якщо до суду подано копію електронного доказу, це саме по собі не означає неприйнятність такого доказу як такого. Лише якщо в учасника справи або в суду виникне сумнів щодо цього доказу, то суд може витребувати в учасника справи, який надав таку копію, оригінал електронного документа.
Згідно із частиною першою статті 7 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» оригіналом електронного документа вважається електронний примірник документа з обов`язковими реквізитами, у тому числі з електронним підписом автора або підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до Закону України «Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги».
Оскільки електронний підпис не завжди може міститися безпосередньо на самому електронному документі або в файлі, який містить цей документ, а може існувати окремо, поєднуючись із електронним документом лише логічно, то з технічної точки зору оригінал електронного документу може зберігатися в декількох файлах, на декількох веб-сторінках, серверах тощо. Тому ознайомлення з таким оригіналом може передбачати вчинення таких дій, як, наприклад: (а) візуальний огляд веб-сторінок, на яких розміщено електронний документ та його електронний підпис; (б) візуальний огляд файлу, в якому зберігається електронний документ, а також акаунту учасника справи на сервісі електронної пошти, який підтверджує, що певній особі засобами електронної пошти надсилався саме цей файл і саме з цього акаунту учасника справи; (в) візуальний огляд інформаційно-комуніційної системи, власником якої створено електронний документ та можливість авторизуватися в цій системі для її користувачів, а також отримати від власника системи відповідний електронний документ за допомогою технічних засобів цієї системи або іншої.
Отже, можливість перевірки судом достовірності, цілісності і незмінюваності електронного документа, залежить перш за все від виду підпису, за допомогою якого він підписаний. Якщо електронний документ підписаний за допомогою КЕП чи УЕП, суд може перевірити достовірність, цілісність і незмінність даних, які в ньому містяться, за допомогою спеціальних програмних засобів або з використанням спеціальних онлайн-сервісів.
Якщо до суду не було надано примірників електронного кредитного договору з підписом за допомогою КЕП чи УЕП (електронний документ підписано за допомогою будь-якого іншого електронного підпису), то суд має здійснити окремі процесуальні дії, спрямовані на перевірку цілісності та незмінюваності даних, які в ньому містяться та з`ясувати: (а) чи направлявся примірник електронного кредитного договору відповідачу на визначену ним електронну адресу або на його акаунт у цій же інформаційно-комунікаційній системі; (б) якщо так, то в якому вигляді він відправлявся (прикріплений файл, посилання на веб-сторінку тощо); (в) чи існує технічна можливість внести зміни до примірника електронного договору після його укладення і направлення відповідачу в односторонньому порядку без його згоди. Відповідно, якщо в ході здійснення цих дій буде встановлено, до прикладу, що відповідачу було надіслано лише посилання на веб-сторінку, де міститься договір, а сам текст договору на цій сторінці викладено у простому ПДФ-форматі, то підтвердження цілісності і незмінюваності тексту цього договору фактично немає, оскільки цей формат дозволяє власнику веб-сторінки (сайту) вносити зміни в односторонньому порядку. Якщо ж договір був направлений відповідачу у вигляді прикріпленого ПДФ-файлу, з електронної адреси позивача, яка чітко дає зрозуміти, що це саме його адреса, і сам текст листа та додатки до нього технічно неможливо змінити, то це є належним підтвердженням цілісності і незмінюваності електронного документа.
Загальними вимогами процесуального права, закріпленими у статтях 76-78, 81, 83, 84, 87, 89, 228, 235, 263-265 ЦПК України, визначено обов`язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, з яких суд виходив при вирішенні позову (дослідження обґрунтованості, наявності доказів, що їх підтверджують).
У постанові від 22 лютого 2022 року у справі № 761/36873/18 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.
У справі, яка переглядається, ТОВ «ФК «Ейс» долучило до матеріалів позовної заяви в паперовій копії електронний доказ - кредитний договір № 488576513 від 30 квітня 2023 року, укладений (підписаний) між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та  ОСОБА_1  за допомогою одноразового ідентифікатора MNV37UT5, на якому зображений QR-код (матричний (двовимірний) штрих-код, який повинен містити інформацію про підписанта електронного договору).
Цей QR-код призначений для сканування за допомогою мобільного пристрою або спеціального сканера штрих-коду, що дозволяє ідентифікувати електронний договір, підтверджуючи особу позичальника, і забезпечує достовірність та незмінність даних, внесених у договір.
З урахуванням доводів відповідача, який ставить під сумнів надані позивачем докази, судом апеляційної інстанції з метою перевірки відомостей, що містяться у вказаному QR-коді, здійснено його зчитування за допомогою онлайн-сервісу декодування QR-кодів «ZXing Decoder Online». Для цього судом у підсистемі «Електронний суд» відкрито додатки до позовної заяви, в яких містилося зображення QR-коду, зроблено скріншот зазначеного зображення та завантажено його до вказаного сервісу. 
За результатами декодування QR-коду отримано текстову інформацію, відповідно до якої: «Позичальник: ОСОБА_1 ІH: 2422605394 Тел.: НОМЕР_1Ел. пошта:  ІНФОРМАЦІЯ_1 Договір: 488576513 від 30.04.2023 Одноразовий ідентифікатор: MNV37UT5, відправлено 30.04.2023 12:54:44, введено 30.04.2023 12:56:05».
За наведених обставин, доводи апеляційної скарги  ОСОБА_1 щодо невідповідності копій електронних доказів їх оригіналам відхиляються апеляційним судом як неспроможні з огляду на те, що судом в результаті повного та всебічного дослідження наявних в матеріалах справи доказів встановлено факт наявності між сторонами договірних (кредитних) правовідносин, а саме укладення кредитного договору з використанням електронного підпису одноразовим ідентифікатором та отримання позичальником кредитних коштів безготівковим переказом шляхом здійснення ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» доручення оператору платіжних послуг здійснити переказ кредитних коштів на відповідний банківський рахунок позичальника, вказаний у договорі.
Щодо нарахованих процентів за користування кредитом
Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України (положення якої застосовуються до спірних правовідносин на виконання частини другої статті 1054 ЦК України) позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.
Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. 
За частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц зроблено висновок про те, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
Статтею 627 ЦК України установлено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів.
Відповідно до частини першої статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
За приписами статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
З урахуванням принципів цивільного права, зокрема, добросовісності, справедливості та розумності, сумніви щодо дійсності, чинності та виконуваності договору (правочину) повинні тлумачитися судом на користь його дійсності, чинності та виконуваності (див., зокрема постанову Верховного Суду від 10 березня 2021 року у справі № 607/11746/17).
Відповідно до пункту 3.1 кредитного договору позичальнику надається дисконтний період кредитування, протягом якого позичальник може збільшувати суму кредиту (отримати черговий транш) в межах кредитного ліміту, шляхом ініціювання такої операції в особистому кабінеті, а також частково повернути суму кредиту. На момент укладення цього договору строк дисконтного періоду користування складає 30 днів від дати отримання позичальником першого траншу. Загальний строк дисконтного періоду користування кредитом вираховується в порядку, передбаченому пунктом 3.2 договору. 
У пункті 3.2 договору сторони погодили, що встановлений в пункті 3.1 договору строк дисконтного періоду може бути продовжено позичальником шляхом здійснення протягом дисконтного та періоду пільгової реструктуризації оплати всіх фактично нарахованих процентів за умови, якщо позичальником в особистому кабінеті чи в терміналах самообслуговування партнерів кредитодавця активовано функцію продовження строку дисконтного періоду. Кількість продовжень дисконтного періоду на умовах, описаних в цьому пункті, не обмежена.
Положеннями пункту 3.4 договору передбачено, що для здійснення першої пролонгації дисконтного періоду за цим договором позичальнику необхідно сплатити всі нараховані за перші 30 днів дисконтного періоду проценти у розмірі 4 928,40 грн. Про суму нарахованих процентів, що позичальнику необхідно сплатити для оформлення другої і наступних пролонгацій, позичальник інформується через особистий кабінет.
З розрахунку заборгованості, складеного ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» вбачається, що відсотки у розмірі 18 802,73 грн були нараховані первісним кредитором за період із 30 квітня 2023 року по 03 жовтня 2023 року.
Згідно із розрахунком заборгованості, складеного ТОВ «Таліон Плюс», відсотки у розмірі 54 963,91 грн були нараховані наступним кредитором за період із 04 жовтня 2023 року по 24 грудня 2023 року.
При цьому з вказаних розрахунків вбачається, що відповідачем були здійснені платежі на погашення заборгованості по тілу кредиту та нарахованими процентами, а саме 29 травня 2023 року в сумі 4 765,00 грн, 28 червня 2023 року в сумі 4 929,00 грн, 28 липня 2023 року в сумі 3 951,00 грн.
Отже, твердження відповідача про те, що починаючи з 29 травня 2023 pоку, як дати завершення строку кредитування, нарахування процентів кредитором вже не відповідало вимогам закону та умовам договору спростовуються встановленими у справі обставинами, зокрема, які підтверджують, що відповідач відповідно до умов договору вчинив дії, які свідчать про пролонгацію кредитного договору і ці дії були акцептовані кредитором.
Так, продовження строку дисконтного періоду не призводить до зміни істотних умов договору в бік погіршення для позичальника. Всі істотні умови, які застосовуються протягом всього строку дії цього договору, зазначені у договорі в момент його укладення. Оскільки пролонгація не є зміною істотних умов договору, зокрема строку дії договору, то вона не потребує укладення додаткових угод до договору, в тому числі пролонгація та поновлення дисконтного періоду не потребують застосування електронного підпису одноразовим ідентифікатором. Ініціювання позичальником пролонгації є конклюдентною дією, спрямованою на застосування тих чи інших передбачених цим договором умов користування кредитом без зміни строку дії договору. (пункт 3.4 кредитного договору).
Як передбачено пунктом 11 кредитного договору цей договір набирає чинності з моменту його підписання сторонами та діє протягом 5 років або до його дострокового розірвання, а в частині розрахунків до повного та належного їх виконання. У будь-якому разі зобов`язання, що виникли під час дії договору, діють до повного їх виконання.
Згідно із пунктом 7.1 договору на момент укладення цього договору сторони дійшли згоди, що орієнтована дата погашення всієї суми кредиту за всіма наданими траншами є датою закінчення дисконтного періоду кредитування - 30 травня 2023 року, а саме протягом 30 днів від дати отримання першого траншу позичальником.
Відповідно до пункту 7.2 договору основна сума кредиту має бути повернена позичальником не пізніше ніж протягом 30 календарних днів після настання однієї з наступних обставин:
7.1.1 закінчення строку дії договору в порядку, передбаченому пунктом 11.1 договору;
7.2.2 дострокового припинення дії договору в порядку, передбаченому пунктом 9.1.1.2, або пунктом 9.1.1.7, або пунктом 9.2.1.5 договору.
Пунктом 7.3 договору визначено, що проценти за договором сплачуються в наступному порядку:
7.3.1 протягом дисконтного періоду кредитування позичальник зобов`язаний сплатити кредитодавцю проценти не пізніше останнього дня дисконтного періоду кредитування. У разі продовження позичальником дисконтного періоду кредитування, позичальник кожен раз сплачує всі нараховані проценти не пізніше нової дати закінчення дисконтного періоду кредитування, вирахуваної відповідно до правил цього договору;
7.3.2 після закінчення дисконтного періоду кредитування позичальник зобов`язаний сплачувати кредитодавцю проценти щоденно.
Згідно із пунктом 8.1 договору за користування кредитом позичальник зобов`язаний сплачувати кредитодавцю проценти за користування кредитом. Інших витрат позичальника, крім процентів за належне користування кредитом, договором не передбачено.
Відповідно до умов пункту 8.3 договору протягом дисконтного періоду кредитування зобов`язання позичальника по сплаті процентів за фактичні дні користування кредитом визначають наступним чином:
8.3.1 за період від дати видачі кредиту до 30 травня 2023 року (включно) проценти нараховуються за процентною ставкою 405,15 відсотків річних, що на день укладення договору становить 1,11 відсотків від суми кредиту за кожний день користування ним (далі - дисконтна процентна ставка);
8.3.2 у разі якщо позичальник вчинить описані в пункті 3.2 договору дії щодо продовження дисконтного періоду (ініціює пролонгацію) один або декілька разів за період з наступного дня після 30 травня 2023 року, проценти нараховуються за ставкою 406,38 відсотків річних, що на день укладення договору становить 1,11 відсотків в день від суми кредиту за кожний день користування ним (далі - індивідуальна процента ставка).
Після закінчення дисконтного періоду кредитування проценти нараховуються за процентною ставкою 1 087,70 відсотків річних, що на день укладення договору становить 2,98 відсотків в день від суми залишку кредиту, що знаходиться у позичальника за кожний день користування ним (пункт 8.4 договору).
У разі здійснення починальником двох та більше пролонгацій, кредитодавець має право зменшити розмір індивідуальної процентної ставки у наступних періодах пролонгації. Про порядок надання додаткових знижок і про їх розмір позичальник інформується в особистому кабінеті. Після закінчення дисконтного періоду жодних знижок на проценту ставку не надається (пункт 8.5 договору).
Згідно із пунктом 8.6 договору проценти в розмірі, визначеному за правилами цього договору, нараховуються на фактичну суму залишку кредиту за кожен день користування кредитом, починаючи з першого дня надання траншу за договором та до дня закінчення строку дії цього договору.
Як передбачено в пункті 8.10 договору, продовження строку дисконтного періоду та настання відкладальних обставин нарахування процентів за ставкою, що застосовується без продовження дисконтного періоду, не є зміною істотних умов цього договору та не потребує змін цього договору та укладення додаткових угод до нього. Усі істотні умови договору, в тому числі порядок продовження строку дії договору, розмір процентних ставок та порядок їх застосування, погоджені сторонами під час укладення цього договору.
Таким чином, у кредитному договорі № 488576513 від 30 квітня 2023 року сторони, діючи відповідно до положень статей 6, 627 ЦК України врегулювали відносини щодо сплати процентів за користування кредитом, що передбачено розділами 7 та 8 договору.
Сторонами також було погоджено строк дії кредитного договору, а саме цей договір набирає чинності з моменту його підписання та діє протягом 5 (п`яти) років або до його дострокового розірвання, а в частині розрахунків до повного та належного їх виконання. У будь-якому разі зобов`язання, що виникли під час дії договору, діють до повного їх виконання.
Отже, аналіз умов укладеного між сторонами договору кредитної лінії свідчить про те, що сторони чітко погодили як строк дії самого договору, так і порядок та межі нарахування процентів за користування кредитними коштами. Умовами договору прямо передбачено, що договір діє протягом п`яти років або до його дострокового розірвання. Водночас проценти за користування кредитом підлягають нарахуванню щоденно до моменту закінчення строку дії цього договору.
Колегія суддів звертає увагу на те, що визначений сторонами дисконтний період тривалістю 30 календарних днів не є строком дії кредитного договору чи строком кредитування у розумінні статей 1048, 1054 ЦК України, а є лише окремим періодом користування кредитними коштами, протягом якого позичальнику надавалися спеціальні умови кредитування, зокрема право на отримання додаткових траншів та застосування дисконтної процентної ставки.
При цьому сам по собі сплив дисконтного періоду не припиняв ані дії договору, ані основного зобов`язання позичальника щодо повернення кредитних коштів та сплати процентів за користування ними. Навпаки, умовами договору прямо передбачено можливість продовження дисконтного періоду шляхом вчинення позичальником відповідних дій, а також визначено, що пролонгація чи поновлення дисконтного періоду не є зміною істотних умов договору та не змінює строку його дії.
Матеріалами справи підтверджується, що відповідач тричі сплачував нараховані проценти, чим фактично вчинив конклюдентні дії щодо продовження строку дисконтного періоду кожен раз ще на 30 календарних днів та підтвердив подальше користування кредитними коштами на умовах, визначених договором.
Разом із тим, ОСОБА_1 помилково розуміє, що 29 травня 2023 pоку є датою завершення строку кредитування, а тому починаючи з цієї дати нарахування процентів кредитором вже не відповідало вимогам закону та умовам договору. Таке розуміння не відповідає змісту укладеного сторонами договору, його системному тлумаченню та фактичним обставинам справи.
Фактично відповідач безпідставно ототожнив строк дисконтного періоду із строком дії кредитного договору та моментом припинення права кредитодавця нараховувати проценти, хоча ані умовами договору, ані положеннями чинного законодавства такого правового наслідку не передбачено.
Колегія суддів також ураховує, що відповідач після спливу первинного дисконтного періоду продовжив користування кредитними коштами, свої зобов`язання щодо повернення кредиту та сплати процентів належним чином не виконав, у зв`язку із чим кредитодавець правомірно здійснював нарахування процентів відповідно до умов договору аж до моменту його дострокового припинення 24 грудня 2023 року.
Посилання відповідача на правові висновки Великої Палати Верховного Суду щодо припинення права кредитодавця нараховувати проценти після спливу строку кредитування колегія суддів вважає не застосованими до спірних правовідносин, оскільки у даному випадку строк кредитування, визначений договором, не сплив, а договір було достроково припинено кредитодавцем лише 24 грудня 2023 року.
Більше того, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 05 квітня 2023 року у справі № 910/4518/16 прямо зазначила, що встановлений кредитним договором строк кредитування визначає часові межі, в яких проценти за користування кредитом можуть нараховуватись, однак не скасовує обов`язок боржника щодо їх сплати, якщо такі проценти були нараховані в межах погодженого сторонами строку кредитування.
Таким чином, оскільки умовами кредитного договору сторони погодили строк його дії протягом 5 років або до його дострокового розірвання, а нарахування процентів здійснювалося позивачем лише до моменту дострокового припинення договору 24 грудня 2023 року, колегія суддів дійшла висновку, що проценти за користування кредитними коштами у розмірі 54 963,91 грн були нараховані попередніми кредиторами у межах строку кредитування та відповідно до умов укладеного кредитного договору.
Тобто ці проценти є платою за правомірне (договірне) користування кредитом і нараховуються на підставі статті 1048 ЦК України.
З вищенаведених підстав суд апеляційної інстанції визнав неспроможними та відхилив доводи відповідача про закінчення 29 травня 2023 pоку строку дії кредитного договору № 488576513 від 30 квітня 2023 року та стягнення процентів за користування кредитом лише в межах 30-денного строку, який сторонами визначений як строк дисконтного періоду кредитування.
З огляду на відсутність в матеріалах справи доказів на підтвердження оспорювання боржником укладеного кредитного договору або його окремих умов та доказів на спростування утворених сум заборгованості, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про доведеність та обґрунтованість позовних вимог ТОВ «ФК «Ейс», що давало достатні підстави для стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором № 488576513 від 30 квітня 2023 року у загальному розмірі 69 762,13 грн, з яких 14 798,22 грн - заборгованість за тілом кредиту та 54 963,91 грн - заборгованість по несплаченим відсоткам за користування кредитом.
Щодо відступлення права вимоги за кредитним договором
Статтею 512 ЦК України визначено підстави заміни кредитора у зобов`язанні, зокрема пунктом 1 частини першої цієї статті передбачено, що кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).
До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 514 ЦК України).
Згідно із частиною першою статті 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. 
Відступлення права вимоги за своєю суттю означає договірну передачу зобов'язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення відповідного договору.
При цьому слід враховувати, що у зв`язку із заміною кредитора у зобов`язанні саме зобов`язання зберігається цілком і повністю, змінюється лише його суб`єктний склад в частині кредитора.
За змістом частини першої статті 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).
Статтею 1078 ЦК України було визначено, що предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). 
Майбутня вимога вважається переданою фактору з дня виникнення права вимоги до боржника. Якщо передання права грошової вимоги обумовлене певною подією, воно вважається переданим з моменту настання цієї події. У таких випадках додаткове оформлення відступлення права грошової вимоги не вимагається.
У постанові Верховного Суду від 07 січня 2026 року в справі № 727/2790/25 (провадження № 61-13862св25) за позовом ТОВ «ФК «Ейс» до позичальника про стягнення заборгованості за кредитним договором, укладеним із ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога», зауважено, що:
«допускається відступлення за договором факторингу наявної вимоги та майбутньої вимоги. При цьому для розмежування прав грошової вимоги, що може відступатися на підставі договору факторингу обрано різні критерії. Зокрема, для: (а) наявної вимоги - це строк платежу; (б) майбутньої вимоги - це момент виникнення. Різність критеріїв, які покладені в виокремлення видів, створює складнощі у розумінні як наявної, так і майбутньої вимоги;
наявна вимога - це право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (частина перша статті 1078 ЦК України). Втім очевидно, що строк платежу визначає не існування, а тільки можливість здійснення права грошової вимоги. І, звісно, що наявні грошові вимоги не вичерпуються тими, строк платежу яких настав. Оскільки якщо зробити протилежний висновок, то в категорію майбутніх вимог слід віднести будь-які інші права грошової вимоги, навіть ті які існують в зобов`язанні, але їх здійснення залежить від настання умови чи спливу строку. Саме тому до наявних вимог потрібно віднести й «недозрілі» грошові вимоги. «Недозріла» вимога - це різновид наявної вимоги, тобто право грошової вимоги, можливість здійснення якого залежить від настання умови чи спливу строку платежу. Як наслідок наявна та недозріла вимога існують до або в момент укладення договору факторингу;
майбутня вимога - це право грошової вимоги, що виникне в майбутньому (частина перша статті 1078 ЦК України), тобто майбутніми мають кваліфікуватися такі права грошової вимоги, що «з`явилися» із тих чи інших договорів, укладених після договору факторингу;
у договорі факторингу необхідно індивідуалізувати право грошової вимоги. Наявна та «недозріла» вимоги мають бути визначені в договорі факторингу з максимальним ступенем конкретності, яка б забезпечувала можливість виокремити такі вимоги від інших вимог клієнта в момент укладення договору факторингу. Для наявної та «недозрілої» вимоги, оскільки вони існують на час укладення договору факторингу, індивідуалізація може полягати, зокрема, у вказівці предмета (розміру чи обсягу вимоги), суб`єктів (як активного - кредитора, так і пасивного - боржника), підстави виникнення (наприклад, договір поставки);
майбутня вимога має піддаватися індивідуалізації не пізніше, аніж в момент її виникнення. Тобто майбутня вимога повинна мати потенційну властивість для ідентифікації в момент її виникнення. До цього часу майбутня вимога хоча б якось має пов`язуватися із клієнтом».
У справі, яка переглядається, встановлено, що 28 листопада 2018 року між первісним кредитором - ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» (клієнт) та ТОВ «Таліон Плюс» (фактор) було укладено договір факторингу № 28/1118-01, відповідно до пункту 2.1 якого клієнт зобов`язується відступити фактору права вимоги, зазначені у відповідних реєстрах прав вимоги, а фактор зобов`язується їх прийняти та передати грошові кошти в розпорядження клієнта за плату на умовах, визначених договором.
Згідно із пунктом 1.3 договору факторингу № 28/1118-01 під правом вимоги розуміється всі права клієнта за кредитними договорами, в тому числі права грошових вимог до боржників по сплаті суми боргу за кредитними договорами, строк платежу за якими настав, а також права вимоги, які виникнуть в майбутньому.
Пунктом 1.4 вказаного договору факторингу визначено, що борг - означає суми грошових коштів, належні до сплати клієнту боржниками за кредитними договорами, включаючи суми кредиту, процентів за користування кредитом та будь-які інші суми, що належать до сплати клієнту за кредитними договорами, які нараховані або можуть бути нараховані клієнтом на день набуття цим договором зобов`язальної сили.
Згідно із пунктом 4.1 договору факторингу право вимоги переходить від клієнта до фактора в день підписання сторонами реєстру прав вимог по формі, встановленій у відповідному додатку. Підписанням реєстру прав вимоги сторони засвідчують передачу права вимоги до боржників в повному обсязі, за відповідним реєстром права вимоги.
Відповідно до пункту 5.3.3 договору факторингу фактор має право розпоряджатися правом вимоги на свій власний розсуд, в тому числі відступати право вимоги на користь третіх осіб.
У подальшому, між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ТОВ «Таліон Плюс» укладалися додаткові угоди до договору факторингу № 28/1118-01 від 28 листопада 2018 року, відповідно до яких строк дії вказаного договору було продовжено до 31 грудня 2024 року.
Згідно із витягом з реєстру прав вимоги № 252 від 03 жовтня 2023 рокудо договору факторингу № 28/1118-01 від 28 листопада 2018 року до ТОВ «Таліон Плюс» перейшло право вимоги до ОСОБА_1 за кредитним договором № 488576513 від 30 квітня 2023 рокуна загальну суму 33 600,95 грн.
10 жовтня 2024 року між ТОВ «Таліон Плюс» (клієнт) та ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» (фактор) був укладений договір факторингу № 10/1024-01, за умовами якого ТОВ «Таліон Плюс» зобов`язалося відступити ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» права вимоги, зазначені у відповідних реєстрах прав вимоги, а останнє зобов`язалося їх прийняти та передати грошові кошти в розпорядження ТОВ «Таліон Плюс» за плату на умовах, визначених цим договором.
Відповідно до витягу з реєстру прав вимоги № 2 від 10 жовтня 2024 року до вказаного договору факторингу від ТОВ «Таліон Плюс» до ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» перейшло право вимоги до відповідача за кредитним договором № 488576513 від 30 квітня 2023 року на загальну суму 69 762,13 грн, з яких 14 798,22 грн - заборгованість за тілом кредиту, 54 963,91 грн - заборгованість по несплаченим відсоткам за користування кредитом.
29 травня 2025 року ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» (клієнт) та ТОВ «ФК «Ейс»(фактор) уклали договір факторингу № 29/05/25-Е, відповідно до умов якого фактор зобов`язався передати грошові кошти в розпорядження клієнта (ціна продажу) за плату, а клієнт відступити факторові право грошової вимоги, строк виконання зобов`язань за якою настав або виникне в майбутньому до третіх осіб - боржників, включаючи суму основного зобов`язання (суму позики), плату за позикою (проценти за користування позикою та проценти на прострочену позику), пеню за порушення грошових зобов'язань та інші платежі, право на одержання яких належить клієнту.
У відповідності до витягу з реєстру боржників до договору факторингу № 29/05/25-Е від 29 травня 2025 року ТОВ «ФК «Ейс» набуло право грошової вимоги до ОСОБА_1 вищевказаним за кредитним договором у тому ж розмірі 69 762,13 грн.
Надані суду копії вищевказаних договорів факторингу з додатковими угодами до них та реєстрами прав вимоги (боржників) підтверджують укладення відповідних правочинів, недійсність яких прямо не встановлена законом та/або вони не були визнані судом недійсними (стаття 204 ЦК України), та послідовний перехід права вимоги від ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» до ТОВ «Таліон Плюс», від ТОВ «Таліон Плюс» до ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» та від ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» до ТОВ «ФК «Ейс».
Водночас укладання договору факторингу між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ТОВ «Таліон Плюс» до виникнення кредитних правовідносин із ОСОБА_1 не свідчить про недійсність передачі прав вимоги за таким договором новому кредитору, оскільки станом на момент укладення кредитного договору договір факторингу був чинним.
Право вимоги по кредитному договору № 488576513 від 30 квітня 2023 рокубули передані ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» на користь ТОВ «Таліон Плюс» на підставі реєстру, який оформлений належним чином та є додатком до договору факторингу.
Посилання в апеляційній скарзі на те, що на момент відступлення права вимоги 28 листопада 2018 року боргові зобов`язання відповідача за кредитним договором від 30 квітня 2023 року ще не існували, а тому не могли бути передані новому кредитору на час укладення договору факторингу № 28/1118-01 є безпідставними. Майбутня вимога - це право грошової вимоги, що виникне в майбутньому (частина перша статті 1078 ЦК України), тобто майбутніми мають кваліфікуватися такі права грошової вимоги, що «з`явилися» із тих чи інших договорів, укладених після договору факторингу. Майбутня вимога має піддаватися індивідуалізації не пізніше, аніж в момент її виникнення. Тобто майбутня вимога повинна мати потенційну властивість для ідентифікації в момент її виникнення.
З огляду на викладене, доводи апеляційної скарги про недоведеність ТОВ «ФК «Ейс» набуття ним права грошової вимоги до ОСОБА_1 з підстав відсутності такого права у первісного кредитора ґрунтуються на неправильному тлумаченні положень статті 1078 ЦК України та умов договору факторингу № 28/1118-01 від 28 листопада 2018 року.
У постанові Верховного Суду України від 01 квітня 2015 року у справі № 3-30гс15 зазначено, що зміст зобов`язання (обсяг прав та обов`язків сторін) внаслідок заміни кредитора у зобов`язанні залишається незмінним. Відтак, до нового кредитора переходять всі права первісного кредитора, але обсяг цих прав та умови визначаються саме на момент переходу цих прав до нового кредитора.
Отже, уступка права вимоги стосується виключно заміни сторони (кредитора) у зобов`язанні, не впливає на зміст самого зобов`язання і заміна сторони у зобов`язанні ніяким чином не порушує права та інтереси боржника.
У постанові Верховного Суду від 11 квітня 2023 року у справі № 910/7802/22 вказано, що факторинг є різновидом відступлення права вимоги (цесії). Відсутність доказів оплати за договором факторингу не спростовує сам факт переходу права вимоги, якщо договір містить чітке волевиявлення сторін щодо відступлення, а реєстр прав вимоги та акт приймання-передачі підтверджують передачу конкретної вимоги.
Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 29 червня 2021 року № 753/20537/18, від 21 липня 2021 року № 334/6972/17, від 27 вересня 2021 року № 5026/886/2012, згідно якої наявність рамкового договору факторингу, витягів з реєстру прав вимоги з вказівкою на конкретний кредитний договір та боржника, акта приймання-передачі є достатніми доказами переходу права вимоги за відсутності заперечень боржника щодо дійсності первісного зобов`язання.
Апеляційний суд визнає необґрунтованими посилання відповідача в апеляційній скарзі на відсутність у матеріалах справи доказів належного виконання правонаступником своїх зобов`язань, зокрема, платіжних документів на підтвердження сплати ціни договору факторингу № 29/05/25-Е від 29 травня 2025 року, оскільки до матеріалів справи долучено платіжні інструкції, які підтверджують здійснення розрахунків за цим договором факторингу, а норми статті 1077 ЦК України не містять імперативного положення про те, що право вимоги до нового кредитора за договором факторингу переходить саме з моменту оплати новим кредитором (фактором) на користь первісного кредитора (клієнта) заборгованості та інших платежів відповідно до договору факторингу.
Отже, доводи відповідача про відсутність належних доказів переходу права вимоги до позивача не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду справи та спростовуються наявними у матеріалах справи доказами.
Встановивши дійсні обставини справи, суд першої інстанції дав належну правову оцінку наявним у справі доказам, правильно застосував норми матеріального права, не допустив порушень норм процесуального права, які призвели б до неправильного вирішення спору, у зв`язку з чим дійшов цілком законного і обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог ТОВ «ФК «Ейс» та стягнення із відповідача на його користь суми заборгованості за кредитним договором № 488576513 від 30 квітня 2023 року у розмірі 69 762,13 грн.
Приведені відповідачем в апеляційній скарзі доводи, у тому числі щодо безпідставності стягнення витрат на професійну правничу допомогу, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки носять формальний характер, зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці та особистого тлумачення норм закону.
Як неодноразово відзначав Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (§§ 29-30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року у справі «Ruiz Torija v. Spain», заява № 18390/91).
Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Hirvisaari v. Finland», заява № 49684/99).
У контексті вказаної практики колегія суддів вважає вищенаведене обґрунтування цієї постанови достатнім, а висновки суду першої інстанції визнає більш логічно обґрунтованими та послідовними, аніж аргументи апеляційної скарги відповідача.
Суд першої інстанції з дотриманням приписів процесуального законодавства всебічно і повно встановив фактичні обставини справи, правильно визначив правовідносини сторін, які виникли із встановлених ним обставин, правові норми, що підлягають застосуванню до цих правовідносин та вирішив спір відповідно до закону.
Згідно із пунктом 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до вимог статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За таких обставин апеляційну скаргу ОСОБА_1 необхідно залишити без задоволення, а рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 29 липня 2025 року у даній справі - без змін.
У такому разі розподіл судових витрат відповідача, понесених в суді апеляційної інстанції, не проводиться згідно зі статтями 141, 382 ЦПК України.
З огляду на положення частини третьої статті 389 ЦПК України судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, касаційному оскарженню не підлягають, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.
Керуючись статтями 367 - 369, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 29 липня 2025 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Судді: С.А. Голуб 

О.В. Борисова 

Д.О. Таргоній