ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

08 липня 2026 року 
м. Київ

справа № 202/8272/19 
провадження № 61-4893св26

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 

головуючого -	Луспеника Д. Д.,		
суддів:	Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Лідовця Р. А.,	Коломієць Г. В., Черняк Ю. В.,	
учасники справи:
позивач - Дніпровська міська рада,
відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , Товариство з обмеженою відповідальністю «В ПЛЮС»,
треті особи: Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Ковальова Євгенія Євгеніївна,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Дніпровської міської ради на ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 03 березня 2026 року у складі колегії суддів: Макарова М. О., Никифоряка Л. П., Городничої В. С.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог 

У грудні 2019 року Дніпровська міська рада звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , Товариства з обмеженою відповідальністю «В ПЛЮС» (далі - ТОВ «В ПЛЮС») про визнання недійсними правочинів, скасування записів про державну реєстрацію права власності, визнання права комунальної власності.

Позовну заяву мотивувала тим, що земельна ділянка, на АДРЕСА_1 , кадастровий номер 1210100000:04:016:0052, на якій розташовано нерухоме майно, належить територіальній громаді м. Дніпро в особі Дніпровської міської ради та віднесена до земель комунальної власності.

Заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 25 квітня 2016 року у цивільній справі № 202/9526/15-ц визнано право власності на комплекс з обслуговування автомобілів літ. «Б-3», загальною площею 903,5 кв. м, розташований на АДРЕСА_1 , та земельну ділянку, кадастровий номер 1210100000:04:016:0052, по 1/2 частині за ОСОБА_1 та за ОСОБА_2 . Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 11 серпня 2016 року вказане заочне рішення скасовано, позов залишено без розгляду. Однак на підставі скасованого заочного рішення було внесено запис про право власності за ОСОБА_2 на 1/2 частини та ОСОБА_1 на 1/2 частини на спірне нерухоме майно (№ 14741846, № 14741875) та земельну ділянку (№ 14741452, № 14741437).

Заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 27 жовтня 2017 року у справі № 202/6829/17 скасовано реєстрацію права власності ОСОБА_2 на 1/2 частини земельної ділянки, кадастровий номер 1210100000:04:016:0052, та на 1/2 частини комплексу з обслуговування автомобілів літ. «Б-3», загальною площею 903,5 кв. м, що розташовано на АДРЕСА_1 ; скасовано реєстрацію права власності ОСОБА_1 на 1/2 частини земельної ділянки, кадастровий номер 1210100000:04:016:0052, та на 1/2 частини комплексу з обслуговування автомобілів літ. «Б-3», загальною площею 903,5 кв. м, розташовану на АДРЕСА_1 . Визнано за ТОВ «В ПЛЮС» право власності на земельну ділянку, кадастровий номер 1210100000:04:016:0052, та комплекс з обслуговування автомобілів літ. «Б», загальною площею 903,5 кв. м, що розташовано на АДРЕСА_1 . Витребувано у ОСОБА_2 та ОСОБА_1 земельну ділянку, кадастровий номер 1210100000:04:016:0052, загальною площею 0,0957 га, та об`єкт нерухомого майна - комплекс з обслуговування автомобілів літ. «Б-3», загальною площею 903,5 кв. м, що розташовані на АДРЕСА_1 , на користь ТОВ «В ПЛЮС». На підставі вказаного рішення в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за ТОВ «В ПЛЮС» зареєстровано право власності на зазначене нерухоме майно.

05 грудня 2017 року між ТОВ «В ПЛЮС» та ОСОБА_2 , ОСОБА_1 укладено договір іпотеки № 936, про що внесено відповідний запис про державну реєстрацію іпотеки. Основним зобов`язанням за договором іпотеки були комплекс з обслуговування автомобілів та земельна ділянка, кадастровий номер 1210100000:04:016:0052. На підставі договору іпотеки від 05 грудня 2017 року № 936 у ОСОБА_2 та ОСОБА_1 виникло право власності по 1/2 частині на об`єкт нерухомого майна.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 01 жовтня 2019 року у справі № 202/6829/17 скасовано заочне рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 27 жовтня 2017 року, у задоволенні позову ТОВ «В ПЛЮС» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про скасування реєстрації права власності та витребування майна відмовлено.

Отже, рішення, за яким було зареєстровано право власності за ТОВ «В ПЛЮС», скасовано в повному обсязі. Постановою Дніпровського апеляційного суду від 01 жовтня 2019 року встановлено відсутність доказів про прийняття до експлуатації новоствореного об`єкта нерухомого майна - комплексу з обслуговування автомобілів, а тому особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

З огляду на викладене Дніпровська міська рада просила суд: 

- визнати недійсним договір іпотеки, що укладений між ТОВ «В ПЛЮС» та ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , на підставі якого у ОСОБА_2 , ОСОБА_1 виникло право власності на об`єкт нерухомого майна, а саме комплекс з обслуговування автомобілів літ. «Б-3», загальною площею 903,5 кв. м, що розташоване на АДРЕСА_1 ;

- скасувати в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно такі записи про державну реєстрацію прав власності, обтяжень, іпотеку: запис про право власності № 25728737 від 16 квітня 2018 року, внесений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Ковальовою Є. Є.; запис про право власності № 25728697 від 16 квітня 2018 року, внесений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Ковальовою Є. Є.; запис про право власності № 23587400 від 16 листопада 2018 року, внесений Дніпропетровською обласною філією Комунального підприємства «Центр державної реєстрації» Молчановим С. О.; запис про право власності № 14741846 від 13 травня 2016 року, внесений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Петрушенською І. Р.; запис про право власності № 14741875 від 13 травня 2016 року, внесений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Петрушенською І. Р.; запис про державну реєстрацію іпотеки № 23753314 від 05 грудня 2017 року, внесений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Ковальовою Є. Є.; запис про державну реєстрацію обтяжень № 23752820 від 05 грудня 2017 року, внесений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Ковальовою Є. Є.; запис про право власності № 25729039 від 16 квітня 2018 року, внесений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Ковальовою Є. Є.; запис про право власності № 25729022 від 16 квітня 2018 року, внесений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Ковальовою Є. Є.; запис про право власності № 23587201 від 16 листопада 2018 року, внесений Дніпропетровською обласною філією Комунального підприємства «Центр державної реєстрації» Молчановим С. О.; запис про право власності № 14741452 від 13 травня 2016 року, внесений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Петрушенською І. Р.; запис про право власності № 14741437 від 13 травня 2016 року, внесений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Петрушенською І. Р.; запис про державну реєстрацію іпотеки № 23753477 від 05 грудня 2017 року, внесений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Ковальовою Є. Є.; запис про державну реєстрацію іпотеки № 23752936 від 05 грудня 2017 року, внесений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Ковальовою Є. Є.

- визнати за територіальною громадою міста Дніпра, в особі Дніпровської міської ради право комунальної власності на нерухоме майно, комплекс з обслуговування автомобілів літ. «Б-3», загальною площею 903,5 кв. м, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , складається з: літ. «Б-3» - комплекс з обслуговування автомобілів, І поверх: 101 - тамбур площею 4,2 кв. м, 102 - кабінет площею 8,2 кв. м, 103 - тех. приміщення площею 11,7 кв. м, 104 - диспетчерська площею 8,8 кв. м, 105 - тех. приміщення площею 6,0 кв. м, 106 - мийка площею 138,9 кв. м, 107 - мийка площею 76,2 кв. м, 108 - коридор площею 12,9 кв. м, 109 - умивальник площею 1,2 кв. м, 110 - туалет площею 1,3 кв. м, 111 - тех. приміщення площею 9,7 кв. м, 112 - тамбур площею 6,6 кв. м, 113 - сход. клітка площею 13,1 кв. м, загальною площею 298,8 кв. м; II поверх: 201 - прибудова площею 36,1 кв. м, 202 - майстерня площею 28,7 кв. м, 203 - коридор площею 38,3 кв. м, 204 - кабінет площею 17,8 кв. м, 205 - кабінет площею 17,6 кв. м, 206 - топочна площею 11,6 кв. м, 207 - душ площею 1,8 кв. м, 208 - гардероб площею 17,1 кв. м, 209 - умивальник площею 1,0 кв. м., 210 туалет площею 1,2 кв.м., 211 - коридор площею 22,9 кв. м, 212 - майстерня площею 60,3 кв. м, 213 - хол площею 26,6 кв. м, 214 - туалет площею 1,4 кв. м, 215 -умивальник площею 2,6 кв. м, 216 - електрощитова площею 5,7 кв. м, 217 - сход. клітка площею 13,2 кв. м, загальною площею 303,9 кв. м; IIІ поверх: 301 - зала площею 36,1 кв. м, 302 - кабінет площею 28,5 кв. м, 303 - приймальня площею 18,0 кв. м, 304 - коридор площею 36,2 кв. м, 305 - кабінет площею 29,5 кв. м, 306 - побудова площею 22,2 кв. м, 307 - коридор площею 22,9 кв. м, 308 - кабінет площею 28,9 кв. м, 309 - кабінет площею 30,5 кв. м, 310 - туалет площею 1,2 кв. м, 311 - умивальник площею 2,0 кв. м, 312 - підсобна площею 5,67 кв. м, 313 - хол площею 20,2 кв. м, 314 - кладова площею 5,7 кв. м, 315 - сход. клітка площею 13,2 кв. м, загальною площею 300,8 кв. м; літ. «б, б1, б2» - пандус, літ. «б3» -сходи, літ. «В» - трансформаторна підстанція, № 1-3 - огорожа, мостіння під пересування ГЗС № 1.

Суди розглядали справу неодноразово.

Короткий зміст рішень судів першої, апеляційної та касаційної інстанцій

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 17 серпня 2021 року позов Дніпровської міської ради задоволено частково. Визнано недійсним договір іпотеки від 05 грудня 2017 року № 936, укладений між ТОВ «В ПЛЮС» та ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , який посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу КовальовоюЄ. Є. Скасовано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно такі записи про державну реєстрацію прав власності, обтяжень, іпотеку, внесені приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Ковальовою Є. Є.: запис про право власності № 25728737 від 16 квітня 2018 року; запис про право власності № 25728697 від 16 квітня 2018 року; запис про державну реєстрацію іпотеки № 23753314 від 05 грудня 2017 року; запис про державну реєстрацію обтяжень № 23752820 від 05 грудня 2017 року; запис про право власності № 25729039 від 16 квітня 2018 року; запис про право власності № 25729022 від 16 квітня 2018 року; запис про державну реєстрацію іпотеки № 23753477 від 05 грудня 2017 року; запис про державну реєстрацію іпотеки № 23752936 від 05 грудня 2017 року. В іншій частині позовних вимог Дніпровської міської ради відмовлено.

Ухвалюючи вказане судове рішення, суд першої інстанції виходив із того, що за встановлених обставин справи вимоги про визнання недійсним договору іпотеки та частково про скасування записів про право власності на спірне майно підлягають задоволенню. Вимоги в частині скасування запису про право власності № 23587400, запису про право власності № 14741846, запису про право власності № 14741875, запису про право власності № 23587201, запису про право власності №14741452, запису про право власності № 14741437 не підлягають задоволенню у зв`язку із тим, що згідно Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно зазначені записи вже скасовано.

Також суд першої інстанції входив із того, що 01 липня 2010 року між продавцем Товариством з обмеженою відповідальністю «ПРЕМ`ЄР» (далі - ТОВ «ПРЕМ`ЄР») та покупцем ТОВ «В ПЛЮС» було укладено договір купівлі-продажу комплексу з обслуговування автомобілів (незавершене будівництво - 16 % готовності), що знаходиться на АДРЕСА_1 та складається із комплексу з обслуговування автомобілів літ. «Б» (незавершене будівництво - 16 % готовності, загальною площею 215,1 кв. м.), трансформаторної підстанції літ. «В» (тимчасова), огорожі № 1 (підпірна стінка), що розташований на земельній ділянці кадастровий номер 1210100000:04:016:0052, площею 0,0957 га. Договір посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Колодій Л. М. за реєстровим № 1019. Згідно з вказаним договором цей комплекс з обслуговування автомобілів (незавершене будівництво - 16 % готовності) належить продавцю на підставі договору оренди земельної ділянки від 23 лютого 2007 року та додаткових договорів оренди земельної ділянки від 04 червня 2007 року, від 05 червня 2009 року, які були укладені між Дніпропетровською міською радою та ТОВ «ПРЕМ`ЄР». Враховуючи, що договір купівлі-продажу від 01 липня 2010 року укладений між ТОВ «ПРЕМ`ЄР» та ТОВ «В ПЛЮС» є дійсним, в задоволенні позовних вимог щодо визнання права власності за територіальною громадою міста Дніпра в особі Дніпровської міської ради на нерухоме майно необхідно відмовити.

Додатковим рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 29 вересня 2021 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь Дніпровської міської ради судовий збір у сумі 1 280,67 грн. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь Дніпровської міської ради судовий збір у сумі 1 280,67 грн. Стягнуто з ТОВ «В ПЛЮС» на користь Дніпровської міської ради судовий збір у сумі 1 280,67 грн.

Ухвалюючи додаткове судове рішення у справі, суд першої інстанції виходив із того, що оскільки рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 17 серпня 2021 року у цій справі задоволено дві позовні вимоги немайнового характеру Дніпровської міської ради, то згідно з вимогами частини першої статті 141 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) з відповідачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ТОВ «В ПЛЮС» на користь Дніпровської міської ради підлягає стягненню по 1 280,67 грн судового збору. 

Непогоджуючись із рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 17 серпня 2021 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог, Дніпровська міська рада подала апеляційну скаргу.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 14 грудня 2021 року апеляційну скаргу Дніпровської міської ради залишено без задоволення, рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 17 серпня 2021 року в оскарженій частині - без змін.

Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, апеляційний суд погодився з висновком суду в оскарженій Дніпровською міською радою частині про відмову у визнанні права комунальної власності на нерухоме майно. 

Апеляційний суд виходив із того, що згідно з договором купівлі-продажу комплексу з обслуговування автомобілів (незавершене будівництво - 16 % готовності) від 01 липня 2010 року, укладеним між продавцем ТОВ «ПРЕМ`ЄР» та покупцем ТОВ «В ПЛЮС», цей комплекс належить продавцю на підставі договору оренди земельної ділянки від 23 лютого 2007 року та додаткових договорів оренди земельної ділянки від 04 червня 2007 року, від 05 червня 2009 року, які були укладені між Дніпропетровською міською радою та ТОВ «ПРЕМ`ЄР». Відповідно до умов договорів земельна ділянка була передана в оренду для проектування та будівництва комплексу обслуговування автомобілів. У зв`язку з чим, відсутні правові підстави для визнання за Дніпровською міською радою права комунальної власності на спірне нерухоме майно. 

Також апеляційний суд дійшов висновку, що посилання в апеляційній скарзі на те, що Дніпровська територіальна громада є власником земельної ділянки, а тому має право на майно, збудоване на вказаній земельній ділянці, з врахуванням того, що будівництво було розпочате на підставі узгоджених з міською радою документів та не було прийняте до експлуатації, відхиляються, оскільки вимог про витребування земельної ділянки позивач не заявляв.

Не погоджуючись з указаними рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій в частині відмови у задоволенні позовних вимог Дніпровської міської ради до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 (за якими було зареєстроване право власності на спірне нерухоме майно на момент звернення до суду) про визнання права комунальної власності, Дніпровська міська рада подала до Верховного Суду касаційну скаргу. 

В іншій частині рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 17 серпня 2021 року та постанова Дніпровського апеляційного суду від 14 грудня 2021 року Дніпровською міською радою не оскаржувались.

Постановою Верховного Суду від 28 лютого 2024 року касаційну скаргу Дніпровської міської ради задоволено частково. Рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 17 серпня 2021 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 14 грудня 2021 року в частині вирішення позовних вимог Дніпровської міської ради до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про визнання права комунальної власності скасовано. Справу № 202/8272/19 в зазначеній частині передано на новий розгляд до суду першої інстанції (касаційне провадження № 61-5966св22).

Скасовуючи рішення суду першої та апеляційної інстанцій в частині вирішення позовних вимог Дніпровської міської ради до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання права комунальної власності та передаючи справу в цій частині на новий розгляд до суду першої інстанції, суд касаційної інстанції виходив із того, що:

- суди першої та апеляційної інстанції не врахували, що належними вимогами, які може заявити особа - власник земельної ділянки, на якій здійснено (здійснюється) самочинне будівництво, для захисту прав користування та розпорядження такою земельною ділянкою, є вимога про знесення самочинно побудованого нерухомого майна або вимога про визнання права власності на самочинно побудоване майно; державна реєстрація речових прав на об`єкт незавершеного будівництва не змінює правового режиму такого об`єкта, визначеного частиною третьою статті 331 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), як сукупності будівельних матеріалів та обладнання, оскільки не звільняє забудовника від обов`язку після завершення будівництва (створення майна) ввести його в установленому порядку в експлуатацію таздійснити державну реєстрацію права власності на новостворене нерухоме майно;

- суди попередніх інстанцій зробили помилковий висновок, що оскільки договір купівлі-продажу комплексу з обслуговування автомобілів (незавершене будівництво - 16 % готовності) від 01 липня 2010 року між ТОВ «ПРЕМ`ЄР» та ТОВ «В ПЛЮС» є дійсним, земельна ділянка була передана в оренду для проектування та будівництва комплексу обслуговування автомобілів, вимог про її витребування позивачем не заявлялось, то відсутні підстави для визнання за Дніпровською міською радою права комунальної власності на нерухоме майно;

- суди не перевірили умов, передбачених статтею 376 ЦК України, для вирішення по суті вимоги позивача про визнання права комунальної власності на самочинно побудоване майно, а тому передчасно відмовили у задоволенні позову в цій частині.

Рішенням Індустріального районного суду міста Дніпра від 26 червня 2025 року позовні вимоги Дніпропетровської міської ради до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання права комунальної власності - задоволено. Визнано за територіальною громадою міста Дніпра в особі Дніпровської міської ради право комунальної власності на нерухоме майно, комплекс з обслуговування автомобілів літ. «Б-3» загальною площею 903,5 кв. м, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , складається з: літ. «Б-3» - комплекс з обслуговування автомобілів, І поверх: 101 - тамбур площею 4,2 кв. м, 102 - кабінет площею 8,2 кв. м, 103 - тех. приміщення площею 11,7 кв. м, 104 - диспетчерська площею 8,8 кв. м, 105 - тех. приміщення площею 6,0 кв. м, 106 - мийка площею 138,9 кв. м, 107 - мийка площею 76,2 кв. м, 108 - коридор площею 12,9 кв. м, 109 - умивальник площею 1,2 кв. м, 110 - туалет площею 1,3 кв. м, 111 - тех. приміщення площею 9,7 кв. м, 112 - тамбур площею 6,6 кв. м, 113 - сход. клітка площею 13,1 кв. м, загальною площею 298,8 кв. м; II поверх: 201 - прибудова площею 36,1 кв. м, 202 - майстерня площею 28,7 кв. м, 203 - коридор площею 38,3 кв. м, 204 - кабінет площею 17,8 кв. м, 205 - кабінет площею 17,6 кв. м, 206 - топочна площею 11,6 кв. м, 207 - душ площею 1,8 кв. м, 208 - гардероб площею 17,1 кв. м, 209 - умивальник площею 1,0 кв. м, 210 -туалет площею 1,2 кв. м, 211 - коридор площею 22,9 кв. м, 212 - майстерня площею 60,3 кв. м, 213 - хол площею 26,6 кв. м, 214 - туалет площею 1,4 кв. м, 215 умивальник площею 2,6 кв. м, 216 - електрощитова площею 5,7 кв. м, 217 - сход. клітка площею 13,2 кв. м, загальною площею 303,9 кв. м; IIІ поверх: 301 - зала площею 36,1 кв. м, 302 - кабінет площею 28,5 кв. м, 303 - приймальня площею 18,0 кв. м, 304 - коридор площею 36,2 кв. м, 305 - кабінет площею 29,5 кв. м, 306 - побудова площею 22,2 кв. м, 307 - коридор площею 22,9 кв. м, 308 - кабінет площею 28,9 кв. м, 309 - кабінет площею 30,5 кв. м, 310 - туалет площею 1,2 кв. м, 311 - умивальник площею 2,0 кв. м, 312 - підсобна площею 5,67 кв. м, 313 - хол площею 20,2 кв. м, 314 - кладова площею 5,7 кв. м, 315 - сход. клітка площею 13,2 кв. м, загальною площею 300,8 кв. м; літ. «б, б1, б2» - пандус, літ. «б3» - сходи, літ. «В» - трансформаторна підстанція, № 1-3 - огорожа, мостіння під пересування ГЗС № 1. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог Дніпровської міської ради, суд першої інстанції виходив із того, що спірний комплекс з обслуговування автомобілів літ. «Б-3», загальною площею 903,5 кв. м, є самочинним будівництвом у розумінні статті 376 ЦК України, оскільки фінальні будівельні роботи здійснювалися ТОВ «В ПЛЮС» за відсутності чинного права на земельну ділянку (строк оренди попереднього землекористувача закінчився 14 червня 2011 року), без нових дозвільних документів та без належного введення об`єкта в експлуатацію. Надана відповідачами декларація про готовність об`єкта від 22 листопада 2011 року була визнана судом неналежним доказом, адже вона не містила підписів повноважних осіб та повністю суперечила даним технічного паспорта, за яким фактичне будівництво завершилося лише у 2015 році.

Суд першої інстанції, керуючись частиною п`ятою статті 376 ЦК України та принципом єдності юридичної долі земельної ділянки й розташованої на ній нерухомості, дійшов висновку про наявність підстав для визнання за Дніпровською міською радою як законним власником землі право комунальної власності на спірний комплекс з обслуговування автомобілів.

Також суд першої інстанції дійшов висновку про те, що поведінка ТОВ «В ПЛЮС» була недобросовісною через спроби легалізувати майно та обтяжити його іпотекою, знаючи про комунальний статус землі. 

Крім того, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що задоволення позову не покладає на відповідачів надмірного тягаря та не порушує балансу інтересів, оскільки вони не позбавлені права заявити самостійні вимоги про відшкодування понесених витрат на будівництво відповідно до частини шостої статті 376 ЦК України.

Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 03 березня 2026 року заяву представника ОСОБА_2 - адвоката Рибіної І. В. про закриття провадження у справі задоволено. Рішення Індустріального районного суду м. Дніпра від 26 червня 2025 року скасовано. Провадження у справі за позовом Дніпровської міської ради про визнання за територіальною громадою міста Дніпра, в особі Дніпровської міської ради право комунальної власності на нерухоме майно закрито на підставі положень частини першої статті 255, частин першої і другої статті 377 ЦПК України.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та закриваючи провадження у справі, апеляційний суд виходив із того, що внаслідок набрання законної сили попередніми судовими рішеннями право власності та державна реєстрація часток на спірний об`єкт за ОСОБА_1 , ОСОБА_2 були скасовані, тому спірне майно повернулося до первісного покупця - ТОВ «В ПЛЮС» на підставі дійсного договору купівлі-продажу від 01 липня 2010 року. Як наслідок, фактичний суб`єктний склад учасників спору у цій справі в частині єдиної вимоги про визнання права комунальної власності змінився, а єдиними сторонами у справі залишилися виключно юридичні особи - Дніпровська міська рада та ТОВ «В ПЛЮС».

Апеляційний суд дійшов висновку про те, що з огляду на характер правовідносин сторін та вимоги пункту 1 частини першої статті 20 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), цей спір щодо порушення прав власника землі з боку юридичної особи за критеріями предметної та суб`єктної підвідомчості належить до юрисдикції господарських судів. 

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиція інших учасників справи 

У квітні 2026 року Дніпровська міська рада подала до Верховного Суду касаційну скаргу на ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 03 березня 2026 року, в якій просить скасувати оскаржуване судове рішення та направити справу до апеляційного суду для продовження розгляду.

Як на підставу касаційного оскарження вказаного судового рішення заявниця посилається на порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права (частина друга статті 389 ЦПК України).

Касаційна скарга обґрунтована тим, що апеляційний суд:

- помилково визначив суб`єктний склад учасників справи та безпідставно закрив провадження;

- не врахував, що предметом спору у справі, яка переглядається, є об`єкт самочинного будівництва загальною площею 903,5 кв. м, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , власниками якого на день пред`явлення позову були саме ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ;
- не звернув увагу на те, що заочне рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 27 жовтня 2017 року у справі № 202/6829/17 на підставі якого право власності на спірне майно було зареєстровано за ТОВ «В ПЛЮС», було скасоване в повному обсязі постановою Дніпровського апеляційного суду від 01 жовтня 2019 року та встановлено відсутність доказів прийняття до експлуатації новоствореного об`єкта нерухомого майна - спірного комплексу з обслуговування автомобілів; 

- проігнорував, що обов`язок усунути перешкоди власнику землі або землекористувачу, покладається саме на особу, яка чинить такі перешкоди на момент звернення власника земельної ділянки з позовом до суду, тобто на особу, яка є зареєстрованим власником майна, яким у цій справі були ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , тощо.

У червні 2026 року  ОСОБА_2 , в інтересах якої діє адвокат Рибіна І. В., через підсистему «Електронний суд» подала до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу Дніпровської міської ради, в якому зазначила про необґрунтованість та безпідставність доводів касаційної скарги, а також про відсутність підстав для скасування оскаржуваної ухвали апеляційного суду.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями Верховного Суду від 13 квітня 2026 року касаційну скаргу Дніпровської міської ради на ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 03 березня 2026 року передано на розглядсудді-доповідачеві Гулейкову І. Ю., судді, які входять до складу колегії: Лідовець Р. А., Луспеник Д. Д.

Ухвалою Верховного Суду від 17 квітня 2026 року касаційну скаргу Дніпровської міської ради на ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 03 березня 2026 року залишено без руху та надано заявниці строк для усунення недоліків, зокрема запропоновано надати докази сплати судового збору. 

Ухвалою Верховного Суду від 30 квітня 2026 року (після усунення недоліків касаційної скарги) відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою Дніпровської міської ради з підстав, визначених частиною другою статті 389 ЦПК України; витребувано із Індустріального районного суду міста Дніпра матеріали справи № 202/8272/19; надано іншим учасникам справи строк для подання відзиву.

У травні 2026 року матеріали справи № 202/8272/19 надійшли до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 01 липня 2026 року справу № 202/8272/19 призначено до судового розгляду колегією у складі п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. 

Позиція Верховного Суду 

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. 

Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню з огляду на таке.

Фактичні обставини справи

Судами попередніх інстанцій встановлено, 01 липня 2010 року між продавцем ТОВ «ПРЕМ`ЄР» та покупцем ТОВ «В ПЛЮС» укладено договір купівлі-продажу комплексу з обслуговування автомобілів (незавершене будівництво - 16 % готовності), що знаходиться на АДРЕСА_1 та складається із комплексу з обслуговування автомобілів літ. «Б» (незавершене будівництво -16% готовності, загальною площею 215,1 кв. м), трансформаторної підстанції літ. «В» (тимчасова), огорожі № 1 (підпірна стінка), який розташований на земельній ділянці, кадастровий номер 1210100000:04:016:0052, площею 0,0957 га. Договір посвідчений приватним нотаріусом Колодій Л. М. за реєстровим № 1019.

Згідно з вказаним договором цей комплекс з обслуговування автомобілів (незавершене будівництво - 16 % готовності) належить продавцю на підставі договору оренди земельної ділянки від 23 лютого 2007 року та додаткових договорів оренди земельної ділянки від 04 червня 2007 року, від 05 червня 2009 року, які були укладені між Дніпропетровською міською радою та ТОВ «ПРЕМ`ЄР».

Заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 25 квітня 2016 року у справі № 202/9526/15-ц за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ТОВ «В ПЛЮС», третя особа - Дніпропетровська міська рада, про визнання права власності, визнано право власності на 1/2 частини за ОСОБА_1 та на 1/2 частини за ОСОБА_2 на комплекс з обслуговування автомобілів літ. «Б-3», загальною площею 903,5 кв. м, розташований на АДРЕСА_1 та земельну ділянку, кадастровий номер 1210100000:04:016:0052, яка розташована за цією ж адресою.

Однак, на підставі скасованого заочного рішення було внесено запис про право власності за ОСОБА_2 на 1/2 частини та ОСОБА_1 на 1/2 частини на спірне нерухоме майно (№ 14741846, № 14741875) та земельну ділянку (№ 14741452, № 14741437).

Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 11 серпня 2016 року у справі № 202/9526/15-ц вказане заочне рішення від 25 квітня 2016 року скасовано та призначено справу до судового розгляду.

Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 28 жовтня 2016 року у справі № 202/9526/15-ц позовну заяву ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ТОВ «В ПЛЮС», третя особа - Дніпропетровська міська рада, про визнання права власності залишено без розгляду.

Заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 27 жовтня 2017 року у справі № 202/6829/17 за позовом ТОВ «В ПЛЮС» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про скасування реєстрації права власності, визнання права власності та витребування майна:

- скасовано реєстрацію права власності ОСОБА_2 на 1/2 частини земельної ділянки, кадастровий номер 1210100000:04:016:0052, загальною площею 0,0957 га, розташованої на АДРЕСА_1 , запис № 14741452;

- скасовано реєстрацію права власності ОСОБА_1 на 1/2 частини земельної ділянки, кадастровий номер № 1210100000:04:016:0052, загальною площею 0,0957 га, розташованої на АДРЕСА_1 , запис № 14741437;

- скасовано реєстрацію права власності ОСОБА_2 на 1/2 частини комплексу з обслуговування автомобілів літ. «Б-3», загальною площею 903,5 кв. м, розташованого на АДРЕСА_1 запис № 14741875;

- скасовано реєстрацію права власності ОСОБА_1 на 1/2 частини комплексу з обслуговування автомобілів літ. «Б-3», загальною площею 903,5 кв. м, розташованого на АДРЕСА_1 ,, запис № 14741846;

- визнано за ТОВ «В ПЛЮС» право власності на земельну ділянку, кадастровий номер 1210100000:04:016:0052, загальною площею 0,0957 га, розташовану на АДРЕСА_1 ;

- визнано за ТОВ «В ПЛЮС» право власності на об`єкт нерухомого майна - комплекс з обслуговування автомобілів літ. «Б-3», загальною площею 903,5 кв. м, розташований на АДРЕСА_1 ;

- витребувано у ОСОБА_2 та ОСОБА_1 земельну ділянку, кадастровий номер 1210100000:04:016:0052, загальною площею 0,0957 га, розташовану на АДРЕСА_1 , та об`єкт нерухомого майна - комплекс з обслуговування автомобілів літ. «Б-3», загальною площею 903,5 кв. м, розташований на АДРЕСА_1 , на користь ТОВ «В ПЛЮС».

05 грудня 2017 року між ТОВ «В ПЛЮС» та ОСОБА_2 , ОСОБА_1 укладено договір іпотеки № 936, про що приватним нотаріусом Ковальовою Є. Є. внесено відповідний запис про державну реєстрацію іпотеки до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Основним забезпеченням зобов`язання за договором іпотеки був комплекс з обслуговування автомобілів та земельна ділянка, кадастровий номер 1210100000:04:016:0052.

На підставі вказаного договору іпотеки за ОСОБА_2 та ОСОБА_1 зареєстроване право власності по 1/2 частки за кожною на об`єкт нерухомого майна, а саме: комплекс з обслуговування автомобілів літ. «Б-3», загальною площею - 903,5 кв. м, що розташований на АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Ковальовою Є. Є., та земельна ділянка, кадастровий номер 1210100000:04:016:0052, що розташована на АДРЕСА_1 .

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 01 жовтня 2019 року заочне рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 27 жовтня 2017 року у справі № 202/6829/17 скасовано та в задоволенні позову ТОВ «В ПЛЮС» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про скасування реєстрації права власності, визнання права власності та витребування майна відмовлено в повному обсязі.

У наведеній справі встановлено, що позивач не надав доказів на підтвердження того, що ним у встановленому законом порядку набуто право власності на спірне майно, а саме на земельну ділянку, кадастровий номер 1210100000:04:016:0052, площею 0,0957 га, щодо якої Дніпровською міською радою не вирішувалося питання про надання її у власність, та на об`єкт нерухомого майна - комплекс з обслуговування автомобілів літ. «Б-3», загальною площею 903,5 кв. м, а за договором купівлі-продажу ТОВ «В ПЛЮС» придбало комплекс з обслуговування автомобілів літ. «Б» (незавершене будівництво - 16 % готовності, загальною площею 215,1 кв. м). 

Спірна земельна ділянка відноситься до земель комунальної власності й питання про її передачу у власність міською радою не вирішувалося, відповідне рішення не приймалося.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та їх правове обґрунтування

У статті 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Відповідно до статті 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом.

Згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Судова юрисдикція - це інститут права, покликаний розмежовувати компетенцію як різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства: цивільного, кримінального, господарського та адміністративного.

Важливість визначення юрисдикції підтверджується як закріпленим у Конституції України принципом верховенства права, окремими елементами якого є законність, правова визначеність та доступ до правосуддя, так і прецедентною практикою Європейського суду з прав людини.

Судова юрисдикція - це компетенція спеціально уповноважених органів судової влади здійснювати правосуддя у формі встановленого законом виду судочинства щодо визначеного кола правовідносин.

Для вирішення питання про розмежування компетенції судів щодо розгляду господарських і цивільних справ недостатньо застосування виключно формального критерію - визначення складу учасників справи. Визначальною ознакою для правильного вирішення спору є характер правовідносин, з яких виник спір. При визначенні предметної та/або суб`єктної юрисдикції справ суди повинні виходити з прав та/або інтересів, за захистом яких звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, їх змісту та правової природи тощо.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, в якому розглядається визначена категорія справ.

Предметна юрисдикція - це розмежування компетенції цивільних, кримінальних, господарських та адміністративних судів. Кожен суд має право розглядати і вирішувати тільки ті справи (спори), які віднесені до його відання законодавчими актами, тобто діяти в межах встановленої компетенції.

Згідно із частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За правилами частини першої статті 19 ЦПК України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.

Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів у будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, а по-друге, спеціальний суб`єктний склад цього спору, в якому однією зі сторін є, як правило, фізична особа. 

Таким чином, у порядку цивільного судочинства за загальним правилом можна розглядати будь-які справи, у яких хоча б одна зі сторін зазвичай є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства.

Водночас юрисдикція господарських судів визначена статтею 20 ГПК України, зокрема за змістом пункту 6 частини господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема справи у спорах щодо права власності чи іншого речового права на майно (рухоме та нерухоме, в тому числі землю), реєстрації або обліку прав на майно, яке (права на яке) є предметом спору, визнання недійсними актів, що порушують такі права, крім спорів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем.

Отже, розмежування компетенції судів з розгляду спорів щодо речових прав на майно, усунення перешкод у користуванні цим майном проведено відповідно до предмета та суб`єктного складу учасників цих спорів. Спори, сторонами в яких є насамперед юридичні особи та фізичні особи-підприємці, розглядають господарські суди, а інші - за правилами цивільного судочинства.

Разом з тим судова юрисдикція має визначатися судом за первинним суб`єктним складом учасників та характером матеріально-правових відносин безпосередньо на момент ініціювання судового процесу позивачем та не може змінюватися внаслідок задоволення судами частини позовних вимог у межах цієї справи під час попередніх судових розглядів.

Згідно з положеннями частини другої статті 152 ЗК України та статті 391 ЦК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.
Частиною другою статті 212 ЗК України встановлено право власника вимагати усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою з боку суб`єктів, які створюють такі перешкоди.

Статтею 376 ЦК України регламентовано правовий режим самочинного будівництва. 

Згідно з частинами першою-третьою статті 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно.

На вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудовано на ній, якщо це не порушує права інших осіб (частина п`ята статті 376 ЦК).

Тобто відповідно до приписів частин третьої та п`ятої статті 376 ЦК України як особа, що здійснила самочинне будівництво, так і власник земельної ділянки, на якій здійснили самочинне будівництво, можуть набути самочинно збудоване майно у власність. Однак для цього їм необхідно дотримуватись чіткого алгоритму дій, передбаченого в зазначеній статті.

Зміст статті 376 ЦК України свідчить про те, що у справах за позовом власника земельної ділянки про визнання права власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, належним відповідачем є особа, яка спорудила таке майно або особа, яка є його останнім зареєстрованим власником.

У справі, яка переглядається, у грудні 2019 року Дніпровська міська рада звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ТОВ «В ПЛЮС», предметом якого є, зокрема, визнання за територіальною громадою права комунальної власності на самочинно збудоване нерухоме майно - комплекс з обслуговування автомобілів літ. «Б-3», загальною площею 903,5 кв. м, на АДРЕСА_1 .

На час звернення Дніпровської міської ради до суду з цим позовом, зареєстрованими власниками спірного об`єкта (комплексу з обслуговування автомобілів літ. «Б-3», загальною площею 903,5 кв. м) по 1/2 частині за кожною були саме фізичні особи - ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (т.1 а.с.25-34). 

Отже, позовна вимога про визнання права комунальної власності на весь самочинно збудований комплекс площею 903,5 кв. м була звернена позивачем безпосередньо до вказаних фізичних осіб, які виступали відповідачами у справі та не мали статусу підприємців. Тому спір підлягав розгляду саме в порядку цивільного судочинства.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції та закриваючи провадження у цій справі на підставі пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України, на вказане уваги не звернув, та помилково виходив із того, що оскільки попередні реєстраційні записи про право власності за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на спірне майно скасовані, то у цих правовідносинах сторонами залишилися лише юридичні особи, що відносить спір до господарської юрисдикції.

Апеляційний суд, не врахував того факту, що скасування реєстраційних записів про право власності за відповідачами ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на спірне самочинне нерухоме майно у ході попереднього розгляду цієї справи не може автоматично змінювати первинно визначену цивільну юрисдикцію справи або свідчити про автоматичне «вибуття» вказаних фізичних осіб із матеріальних правовідносин.

Апеляційний суд, повністю проігнорував виключне процесуальне право позивача на визначення складу відповідачів, а також предмета позову, та у своїх висновках поклався на мотиви заяви представника ОСОБА_2 - адвоката Рибіної І. В. про закриття провадження у справі. 

Апеляційний суд необґрунтовано зосередився на договорі купівлі-продажу від 01 липня 2010 року, який стосувався лише незавершеного будівництва (16 % готовності, 215,1 кв. м), та залишив поза увагою той факт, що спірним майном є саме самочинно збудований комплекс з обслуговування автомобілів літ. «Б-3», загальною площею 903,5 кв. м, на АДРЕСА_1 .

Апеляційний суд не здійснив належного перегляду оскаржуваного рішення Індустріального районного суду м. Дніпра від 26 червня 2025 року, не врахував вказівок Верховного Суду, викладених у постанові від 28 лютого 2024 року, щодо вирішення спору по суті в межах статті 376 ЦК України, натомість вдався до надмірного процесуального формалізму.

Крім того, апеляційний суд у супереч положенням частини першої статті 381 ЦПК України виклав своє судове рішення у формі ухвали.
Отже, апеляційний суд дійшов передчасного висновку про закриття провадження у справі, а його оскаржуване судове рішення не можна визнати законним та обґрунтованим. 

Натомість наведені заявником доводи касаційної скарги та підстави касаційного оскарження знайшли своє підтвердження. 

Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги

Частиною четвертою статті 406 та частиною шостою статті 411 ЦПК України передбачено, що у випадках скасування судом касаційної інстанції ухвал суду першої або апеляційної інстанцій, які перешкоджають провадженню у справі, справа передається на розгляд відповідного суду першої або апеляційної інстанції.

Підставою для скасування судових рішень суду першої та апеляційної інстанцій і направлення справи для продовження розгляду є порушення норм матеріального чи процесуального права, що призвели до постановлення незаконної ухвали суду першої інстанції та (або) постанови суду апеляційної інстанції, що перешкоджають подальшому провадженню у справі.

У зв`язку з допущеними апеляційним судом порушеннями норм процесуального права, які призвели до неправильного закриття провадження у справі, оскаржуване судове рішення необхідно скасувати і направити справу для продовження розгляду до суду апеляційної інстанції.

Під час продовження розгляду справи суду апеляційної інстанції належить врахувати викладене, розглянути справу по суті в установлені законом розумні строки з дотриманням вимог норм матеріального і процесуального права, проаналізувати всі доводи, заперечення сторін, ухвалити законне і справедливе судове рішення відповідно до встановлених обставин та вимог закону. 

Щодо розподілу судових витрат

Статтею 416 ЦПК України передбачено, що постанова суду касаційної інстанції складається, зокрема із розподілу судових витрат.

Оскільки розгляд справи не закінчено, то питання про розподіл судових витрат не вирішується.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Дніпровської міської ради задовольнити.

Ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 03 березня 2026 року скасувати, справу передати для продовження розгляду до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий	Д. Д. Луспеник   	
Судді:	І. Ю. Гулейков   	
	Г. В. Коломієць   	
	Р. А. Лідовець   	
	Ю. В. Черняк