Справа № 944/611/23 Головуючий у 1 інстанції: Матвіїв І.М. 
Провадження № 22-ц/811/3442/25 Доповідач в 2-й інстанції: Шандра М. М. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

11 вересня 2026 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі: 
головуючого судді: Шандри М.М.
суддів: Крайник Н.П., Левика Я.А.
секретаря: Чижа Л.М.
за участю: представника ТОВ «Дебт форс» - Васюти К.С.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Яворівського районного суду Львівської області від 12 вересня 2025 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Дебт форс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,
ВСТАНОВИЛА:
27.01.2023 ТОВ «Вердикт Капітал» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики № 0509897441 від 29 травня 2019 року в загальному розмірі 133 044,06 грн, з яких: 10 999,92 грн – заборгованість за тілом кредиту; 81 042,50 грн – заборгованість за відсотками, нарахованими станом на дату відступлення права вимоги; 41 002,20 грн – заборгованість за нарахованими відповідно до умов договору відсотками.
На обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 29 травня 2019 року між ТОВ «Інфінанс» та ОСОБА_1 укладено договір надання позики, у тому числі на умовах фінансового кредиту, № 0509897441, відповідно до якого кредитодавець надав позичальнику фінансову послугу з надання коштів у позику, у тому числі на умовах фінансового кредиту, для власних потреб на умовах, визначених договором та Правилами надання грошових коштів у позику, у тому числі на умовах фінансового кредиту за програмою «MoneyBOOM». Згідно з умовами договору позики кредит надавався у формі відновлювальної кредитної лінії окремими частинами (траншами) з максимальним лімітом 20 000,00 грн у межах строку дії договору – 36 календарних місяців з дня його підписання. При цьому остаточний строк повернення кожного траншу визначався відповідно до умов договору. Строк та умови користування кожним траншем визначалися сторонами окремо відповідно до положень договору. 07 серпня 2019 року в межах зазначеного договору відповідач подав заявку-анкету № 2628591061 на отримання 21191 траншу. Пропозицію (оферту) на отримання відповідного траншу відповідач підписав електронним підписом одноразовим ідентифікатором, надісланим йому у вигляді СМС-повідомлення на номер телефону, зазначений ним в особистому кабінеті на вебсайті кредитодавця. Позивач зазначає, що відповідач вчинив дії, спрямовані на укладення договору та отримання кредитних коштів, а саме заповнив заявку на вебсайті кредитодавця, ввів код підтвердження, який є одноразовим ідентифікатором для підписання електронного договору, та зазначив реквізити банківської картки, на яку кредитодавцем у подальшому було перераховано 11 000,00 грн. Підписанням договору позики відповідач, як зазначає позивач, підтвердив ознайомлення з його умовами, Правилами надання грошових коштів у позику та отримання інформації, передбаченої законодавством. На виконання умов договору ТОВ «Інфінанс» перерахувало відповідачу кредитні кошти в сумі 11 000,00 грн. 14 липня 2021 року між ТОВ «Інфінанс» та ТОВ «Вердикт Капітал» укладено договір факторингу №14-07/21, відповідно до якого ТОВ «Інфінанс» відступило ТОВ «Вердикт Капітал» права грошової вимоги до боржників за договорами позики, у тому числі право вимоги до ОСОБА_1 за договором позики № 0509897441 від 29 травня 2019 року. Посилаючись на неналежне виконання відповідачем умов договору щодо своєчасного повернення кредитних коштів та сплати передбачених договором платежів, позивач вказав на виникнення заборгованості та необхідність її стягнення у судовому порядку.
Рішенням Яворівського районного суду Львівської області від 12 вересня 2025 року позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «Дебт форс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Дебт форс» заборгованість за Договором надання позики, в тому числі на умовах фінансового кредиту №0509897441 від 29.05.2019 в сумі 133044 (сто тридцять три тисячі сорок чотири) грн 60 коп.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Дебт форс» сплачений судовий збір у розмірі 2684 (дві тисячі шістсот вісімдесят чотири) гривні 00 копійок.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Дебт форс» витрати на правничу допомогу в розмірі 7000 (сім тисяч) грн 00 коп.
Рішення суду оскаржив ОСОБА_1 .
В апеляційній скарзі посилається на незаконність та необґрунтованість рішення суду, порушення судом норм матеріального та процесуального права. 
Зазначає, що апелянт не заперечує наявності заборгованості за тілом кредиту в розмірі 10 999,92 грн, однак не погоджується з висновком суду щодо стягнення 81 042,50 грн заборгованості за процентами станом на дату відступлення права вимоги та 41 002,20 грн процентів, нарахованих за період з 14 липня 2021 року по 18 січня 2023 року. Вказує на те, що відповідно до умов договору надання позики № 0509897441 від 29 травня 2019 року кредит надавався окремими траншами, а строк користування кожним траншем визначався окремо. Останній транш у розмірі 11 000 грн був наданий 7 серпня 2019 року строком на 30 календарних днів. Тому, на думку ОСОБА_1 , строк користування цим траншем закінчився 6 вересня 2019 року. З огляду на це апелянт вважає, що проценти за користування кредитними коштами можуть бути нараховані лише за 30-денний строк користування останнім траншем, а їх розмір становить 5 775 грн (11 000 грн ? 1,75 % ? 30 днів). Таким чином, загальний розмір заборгованості, який, на думку апелянта, підлягає стягненню, становить 16 774,92 грн, з яких 10 999,92 грн — тіло кредиту та 5 775 грн — проценти за користування кредитними коштами.
Просить скасувати рішення суду та прийняти постанову, якою позов ТОВ «ДЕБТ ФОРС» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задовольнити частково. Стягнути з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ДЕБТ ФОРС» заборгованість за договором № 0509897441 від 29 травня 2019 року в розмірі 16 774,92 грн., з яких 10 999,92 грн. – сума кредиту, 5 775,00 грн. – узгоджені сторонами проценти за користування кредитними коштами в межах строку дії траншу кредитного договору. В решті позовних вимог відмовити.
ТОВ «Вердикт Капітал» подало відзив апеляційну скаргу, в якому просило апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.
У судовому засіданні апеляційної інстанції представник ТОВ «Дебт форс» - Васюта К.С. просила апеляційну скаргу задовольнити, покликаючись на доводи, викладені у скарзі. Інші учасники справи у судове засідання апеляційної інстанції не з`явились, про причини неявки суду не повідомили, хоча були належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, тому їх неявка, відповідно до ч.2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи, який проводиться за їхньої відсутності.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.
Згідно із ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.1, ч.6 ст. 81 ЦПК України).
Згідно із 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Колегія суддів вважає, що рішення суду таким вимогам відповідає.
Відповідно до частин 1, 2 статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства.
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Відповідно до статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.
Загальні правила щодо форми договору визначено статтею 639 ЦК України, згідно з якою: договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлено законом; якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для такого виду договорів не вимагалася; якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі; якщо сторони домовились укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлено письмової форми, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами; якщо сторони домовилися про нотаріальне посвідчення договору, щодо якого законом не вимагається нотаріального посвідчення, такий договір є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення.
Відповідно до частини 1 статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Із прийняттям Закону України «Про електронну комерцію» № 675-VIII (надалі - Закон № 675-VIII) від 03 вересня 2015 року, який набрав чинності 30 вересня 2015 року, на законодавчому рівні встановлено порядок укладення договорів в мережі, спрощено процедуру підписання договору та надання згоди на обробку персональних даних.
У статті 3 Закону № 675-VIII визначено, що електронний договір – це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.
Відповідно до частини 3 статті 11 Закону № 675-VIII електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною.
Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (частина 4 статті 11 Закону № 675-VIII).
Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею. (частина 6 статті 11 Закону № 675-VIII).
Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі - частина 12 статті 11 Закону № 675-VIII.
Статтею 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України “Про електронний цифровий підпис”, за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Згідно з нормою ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог – відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
За приписами пункту 1 частини першої статті 512 ЦК України, кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).
Правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові (частина перша статті 513 ЦК України).
До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі та на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 514 ЦК України).
Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України).
Судом встановлено, що 29 травня 2019 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Інфінанс» та ОСОБА_1 укладено договір надання позики, у тому числі на умовах фінансового кредиту, № 0509897441.
Відповідно до умов зазначеного договору відповідачу надано кредит у межах відновлювальної кредитної лінії з максимальним лімітом 20 000,00 грн. Максимальна відсоткова ставка становила 1,75% за кожен календарний день користування кредитними коштами та нараховувалася на суму фактичного залишку заборгованості. Строк дії договору визначено тривалістю 36 календарних місяців з дня його підписання, при цьому остаточний строк повернення кожного траншу не міг перевищувати строку користування відповідним траншем.
Договір укладено в електронній формі шляхом його підписання відповідачем електронним підписом одноразовим ідентифікатором. Підписанням договору відповідач підтвердив ознайомлення та згоду з його умовами, у тому числі з Правилами надання грошових коштів у позику.
На виконання умов договору ТОВ «Інфінанс» надало відповідачу кредитні кошти, однак останній належним чином свої зобов`язання щодо їх повернення та сплати процентів за користування кредитом не виконав, унаслідок чого виникла заборгованість.
14 липня 2021 року між ТОВ «Інфінанс» та ТОВ «Вердикт Капітал» укладено договір факторингу № 14-07/21, відповідно до якого ТОВ «Інфінанс» відступило ТОВ «Вердикт Капітал» права грошової вимоги до боржників за договорами позики, у тому числі право вимоги за договором № 0509897441 від 29 травня 2019 року, укладеним із ОСОБА_1 .
У подальшому, після звернення до суду з позовом, ТОВ «Вердикт Капітал» 09 березня 2023 року відступило права вимоги за відповідними зобов`язаннями ТОВ «Кампсіс Фінанс». У свою чергу, 08 травня 2023 року ТОВ «Кампсіс Фінанс» відступило набуті права вимоги ТОВ «Дебт Форс».
Таким чином, ТОВ «Дебт Форс» набуло права вимоги за зобов`язаннями ОСОБА_1 , що виникли з договору надання позики, у тому числі на умовах фінансового кредиту, № 0509897441 від 29 травня 2019 року.
Згідно з наданим розрахунком заборгованості за вказаним договором її загальний розмір становить 133 044,06 грн, з яких: 10 999,92 грн — заборгованість за тілом кредиту; 81 042,50 грн — заборгованість за процентами, нарахованими станом на дату відступлення права вимоги; 41 002,20 грн — заборгованість за процентами, нарахованими відповідно до умов договору.
Суд першої інстанції, встановивши, що ОСОБА_1 прийняв умови кредитного договору та, підписавши його, взяв на себе відповідні зобов`язання, однак належним чином їх не виконав, зокрема не повернув отримані кредитні кошти та не сплатив нараховані проценти за користування кредитом, дійшов правильного висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог та стягнення з відповідача заборгованості за основною сумою кредиту та заборгованості за процентами.
Колегія суддів не погоджується з доводами апеляційної скарги щодо неправомірності нарахування процентів за користування кредитними коштами та необґрунтованості їх розміру.
Відповідно до пункту 1.7 Договору протягом 36 календарних місяців з дня укладення договору позичальнику надається право користуватися діючим лімітом кредиту, який він зобов`язаний повернути товариству на умовах договору та Правил.
Згідно з п. 1.2 Договору кредит надається у вигляді відновлювальної кредитної лінії окремими частинами (траншами) в межах строку дії договору - 36 календарних місяців з дня підписання договору з остаточним терміном повернення кожного траншу не пізніше строку користування траншем.
Крім того, згідно з пунктом 1.6 Договору проценти за користування кредитом нараховуються за кожен календарний день на фактичну суму грошових коштів, які позичальник зобов`язаний повернути кредитодавцю.
Таким чином, зі змісту наведених положень договору убачається, що сторони погодили строк дії договору тривалістю 36 календарних місяців, протягом якого позичальник має право користуватися кредитними коштами в межах встановленого кредитного ліміту, а проценти нараховуються за кожен день фактичного користування такими коштами.
Посилання апелянта на те, що проценти могли нараховуватися лише протягом строку користування окремим траншем, не враховує наведеного розмежування умовами договору строку користування траншем та строку дії договору і користування кредитними коштами в межах відновлювальної кредитної лінії.
Як убачається з матеріалів справи, відповідач отримав кредитні кошти 07 серпня 2019 року. Нарахування процентів за користування кредитними коштами здійснено позивачем за період з 07 серпня 2019 року по 11 лютого 2022 року.
Вказаний період повністю охоплюється 36-місячним строком дії договору, який обчислюється з 29 травня 2019 року, та не виходить за межі погодженого сторонами строку користування кредитними коштами.
Таким чином, нарахування процентів здійснено не за межами строку, визначеного договором, а в межах погодженого сторонами періоду користування кредитними коштами.
Апелянтом, у свою чергу, не наведено переконливих доводів та не надано належних доказів, які б свідчили про те, що проценти були нараховані за період, який не охоплювався умовами договору, або з порушенням погодженого сторонами порядку їх обчислення.
Саме по собі посилання апелянта на неправильність нарахування процентів без спростування конкретних положень договору та без наведення правильного, на його думку, розрахунку заборгованості не може бути підставою для висновку про необґрунтованість заявленої до стягнення суми.
За таких обставин колегія суддів вважає висновок суду першої інстанції щодо наявності підстав для стягнення нарахованих процентів обґрунтованим, а відповідні доводи апеляційної скарги такими, що не дають підстав для зміни чи скасування оскаржуваного рішення.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обгрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо обґрунтування , що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).
При вирішенні справи суд першої інстанції правильно визначив характер правовідносин між сторонами, застосував закон, що їх регулює, повно і всебічно дослідив матеріали справи та надав належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам, тому колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а судове рішення – без змін.
Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів, 
УХВАЛИЛА:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Яворівського районного суду Львівської області від 12 вересня 2025 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня її ухвалення.
Повний текст постанови складено: 11.09.2026.

Головуючий  

Судді