Справа № 420/13934/25 
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 серпня 2026 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Пекного А.С., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовною заявою Товариства з обмеженою відповідальністю «ВСТ-ОЙЛ» до Державної екологічної інспекції Придніпровського округу (Дніпропетровська та Кіровоградська області) про визнання протиправною та скасування постанови про накладення штрафу, -

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «ВСТ-ОЙЛ» (далі – позивач, ТОВ «ВСТ-ОЙЛ») звернулося до суду з позовом до Державної екологічної інспекції Придніпровського округу (Дніпропетровська та Кіровоградська області) (далі – відповідач, Інспекція), в якому просить:
визнати протиправною та скасувати постанову від 18.04.2025 № 13-16/25 Державної екологічної інспекції Придніпровського округу про накладення штрафу у розмірі 34000 гривень на товариство з обмеженою відповідальністю «ВСТ-ОЙЛ» автозаправна станція (АЗС) вул. Бережинське шосе, буд. 6 с. Бережинка, Кропивницький район, Кіровоградська область;
зобов`язати відповідача внести відповідні зміни до обліку щодо анулювання штрафу.
Позивач обґрунтовує позовні вимоги тим, що на підставі направлення № 4-52-16 від 04.04.2025 у період з 08.04.2025 по 11.04.2025 відповідачем проведено перевірку характеристик продукції (автомобільні бензини, дизельне паливо) за місцем її розміщення – автозаправної станції за адресою: вул. Бережинське шосе, буд. 6, с. Бережинка, Кропивницький район, Кіровоградська область, за результатами якої 18.04.2025 винесено постанову № 13-16/25 про накладення на ТОВ «ВСТ-ОЙЛ» штрафу за недодержання умов зберігання продукції – автомобільного бензину марки А-95-Євро5-Е0, відповідальність за яке передбачена частиною третьою статті 44 Закону України «Про державний ринковий нагляд і контроль нехарчової продукції».
На переконання позивача, оскаржувана постанова є протиправною, оскільки наданими під час перевірки документами підтверджується відповідність бензину автомобільного А-95-Євро5-Е0 вимогам Технічного регламенту щодо вимог до автомобільних бензинів, дизельного, суднових та котельних палив і вимогам ДСТУ 7687:2015 «Бензини автомобільні Євро. Технічні умови», а саме сертифікатами відповідності № DIN.00268-24 та № DIN.S.213-24, паспортом якості № 408 від 18.10.2024 та протоколами випробувань до нього. За доводами позивача, гарантійний термін зберігання бензину становить 6 місяців і відповідно до паспорта якості № 408 від 18.10.2024 спливає 18.04.2025 (з дати проведених випробувань), а тому на момент перевірки строк зберігання не сплив; крім того, згідно з ДСТУ 7687:2015 термін зберігання бензину становить 1 рік з дати виготовлення за умови дотримання рекомендованих умов зберігання.
Позивач наполягає, що відповідач не надав доказів того, що пальне піддавалося псуванню, зміні фізико-хімічних показників або зберігалося в умовах, що порушують вимоги безпеки; саме лише перевищення строку дії сертифікатів відповідності за наявності чинного паспорта якості не є автоматичною підставою для штрафу без підтвердження погіршення якості пального. Наведене, на думку позивача, свідчить про надмірний формалізм і протиправність дій контролюючого органу.
Ухвалою суду від 09.05.2025 відкрито провадження в адміністративній справі, її призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи (у письмовому провадженні). Цією ж ухвалою клопотання позивача про поновлення строку звернення до суду залишено без розгляду, оскільки судом встановлено, що строк звернення до суду позивачем не пропущено (оскаржувану постанову отримано 24.04.2025, а з позовом позивач звернувся 05.05.2025).
Відповідач проти задоволення позову заперечує, посилаючись на те, що є міжрегіональним територіальним органом Держекоінспекції, який здійснює державний ринковий нагляд за видом продукції «автомобільні бензини, дизельне, суднове та котельне паливо» (постанова Кабінету Міністрів України від 28.12.2016 № 1069). За доводами відповідача, у пунктах 11.1 та 11.2 розділу 11 ДСТУ 7687:2015 чітко визначено, що виробник гарантує відповідність якості бензинів вимогам стандарту в разі дотримання вимог щодо транспортування та зберігання, а гарантійний термін зберігання бензинів становить 6 місяців від дати виготовлення (а не з дати проведення вимірювань імпортером або розповсюджувачем і не 1 рік).
Відповідач вказує, що дата виготовлення нафтопродукту – серпень 2024 року (12 серпня 2024 року), що прослідковується з документа про якість виробника № PZB-0077544EN від 12.08.2024 та з протоколів випробувань, зазначених у паспорті якості № 408 від 18.10.2024 (№ 1299/24 від 17.10.2024, № 1461/24КР від 17.10.2024 та доповнення до них), тоді як зазначена у паспорті якості дата виготовлення «вересень 2024 року» внесена помилково органом з оцінки відповідності. З огляду на це гарантійний строк зберігання сплив 12.02.2025, а бензин на момент перевірки (08.04.2025 – 11.04.2025) розповсюджувався з простроченим на два місяці строком зберігання та з нечинними супровідними документами: сертифікати відповідності № DIN.00268-24 (дійсний до 12.03.2025) і № DIN.S.213-24 (дійсний до 12.03.2025) та декларація про відповідність від 18.10.2024 на момент перевірки не чинні. Відповідач наголошує, що спростування чинних норм ДСТУ не входить до його компетенції, заперечень чи пояснень до акта перевірки та протоколу позивач не подавав, а виконанням рішення про вжиття обмежувальних (корегувальних) заходів (вилученням і подальшою утилізацією бензину) фактично погодився з виявленими порушеннями.
26.05.2025 позивач подав відповідь на відзив, у якій наведені відповідачем заперечення не визнає, наполягаючи на тому, що гарантійний строк зберігання за паспортом якості № 408 розпочався від дати проведення досліджень, що виконання обмежувальних заходів було вимушеним і не свідчить про визнання висновків відповідача, а погіршення якості пального відповідачем не доведене. Відповідач подав до суду додаткові пояснення від 28.04.2026, у яких підтримав раніше викладену позицію.
Враховуючи, що учасниками справи подані необхідні для розгляду справи заяви по суті спору та докази, суд вважає за можливе ухвалити у справі рішення.
Розглянувши надані сторонами документи, з`ясувавши фактичні обставини справи, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, проаналізувавши норми законодавства, які регулюють спірні правовідносини, судом встановлено наступне.
ТОВ «ВСТ-ОЙЛ» (код ЄДРПОУ 44882553) зареєстроване як юридична особа, основним видом економічної діяльності якої є роздрібна торгівля пальним (47.30); на автозаправній станції за адресою: вул. Бережинське шосе, буд. 6, с. Бережинка, Кропивницький район, Кіровоградська область товариство здійснювало роздрібну торгівлю пальним.
На підставі наказу Державної екологічної інспекції Придніпровського округу (Дніпропетровська та Кіровоградська області) від 04.04.2025 № 168-ТП та направлення від 04.04.2025 № 4-52-16 у період з 08.04.2025 по 11.04.2025 відповідачем проведено плановий захід державного ринкового нагляду з перевірки характеристик продукції (автомобільні бензини, дизельне паливо) за місцем розміщення продукції – зазначеної автозаправної станції.
На письмову вимогу відповідача від 09.04.2025 № 4-2646-16 позивач листом від 09.04.2025 № 09/04-25/1 надав документи щодо характеристик продукції, яка розповсюджується на об`єкті, зокрема паспорт якості № 408 від 18.10.2024 на бензин автомобільний А-95-Євро5-Е0, сертифікати відповідності № DIN.00268-24 та № DIN.S.213-24, декларацію про відповідність від 18.10.2024 та протоколи випробувань.
За змістом наданого паспорта якості № 408 від 18.10.2024, виданого випробувальною лабораторією ТОВ «НВП «ДІН ЛТД» на партію в кількості 550 530 кг, зразок «GAZOLINE STANDART 95» за перевіреними показниками відповідає вимогам Технічного регламенту щодо вимог до автомобільних бензинів, дизельного, суднових та котельних палив і вимогам ДСТУ 7687:2015 як бензин автомобільний А-95-Євро5-Е0; у паспорті зазначено гарантійний строк зберігання 6 місяців та дату виготовлення нафтопродукту – вересень 2024 року.
Водночас у документі про якість виробника № PZB-0077544EN від 12.08.2024, а також у протоколах випробувань, зазначених у паспорті якості № 408 (протокол № 1299/24 від 17.10.2024, протокол № 1461/24КР від 17.10.2024 та доповнення до протоколу № 1299/24), датою виготовлення нафтопродукту зазначено серпень 2024 року. Строк дії наданих сертифікатів відповідності № DIN.00268-24 та № DIN.S.213-24 визначено до 12.03.2025.
За результатами перевірки відповідачем складено акт перевірки характеристик продукції від 11.04.2025 № 25/16/25 та протокол про виявлене порушення вимог Закону України «Про державний ринковий нагляд і контроль нехарчової продукції» і Закону України «Про загальну безпечність нехарчової продукції» від 11.04.2025 № 25/16/25, якими зафіксовано, що бензин автомобільний А-95-Євро5-Е0 розповсюджувався з простроченим (на два місяці) гарантійним строком зберігання (до 12.02.2025) та з нечинними на момент перевірки супровідними документами. Прийнято рішення про вжиття обмежувальних (корегувальних) заходів від 11.04.2025 № 75-РН та № 76-РН.
На виконання рішення № 75-РН позивач вилучив залишок бензину автомобільного А-95-Євро5-Е0 (паспорт якості № 408) з обігу, відкликав його, а в подальшому передав на утилізацію як небезпечні відходи (товариство з обмеженою відповідальністю «НВП «УКРЕКОПРОМ»), про що подав відповідачу повідомлення про виконання рішення від 16.04.2025, 22.04.2025 та 02.05.2025. Рішенням відповідача від 05.05.2025 № 83-РН рішення про вжиття обмежувальних (корегувальних) заходів від 11.04.2025 № 75-РН скасовано у зв`язку з його повним виконанням.
За результатами розгляду справи про порушення відповідачем винесено постанову від 18.04.2025 № 13-16/25 про накладення на ТОВ «ВСТ-ОЙЛ» штрафу у розмірі 34000 гривень на підставі частини третьої статті 44 Закону України «Про державний ринковий нагляд і контроль нехарчової продукції» за недодержання умов зберігання продукції, яка ним розповсюджується, внаслідок чого продукція стала небезпечною та/або такою, що не відповідає встановленим вимогам. Постанову отримано позивачем 24.04.2025.
Вважаючи вказану постанову протиправною, позивач звернувся до суду з цим позовом.
Вирішуючи спірні правовідносини, суд враховує наступні приписи законодавства.
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Правові та організаційні засади здійснення державного ринкового нагляду і контролю нехарчової продукції встановлює Закон України «Про державний ринковий нагляд і контроль нехарчової продукції» від 02.12.2010 № 2735-VI (далі – Закон № 2735-VI).
За змістом статті 1 Закону № 2735-VI державний ринковий нагляд (ринковий нагляд) – це діяльність органів ринкового нагляду з метою забезпечення відповідності продукції встановленим вимогам, а також забезпечення відсутності загроз суспільним інтересам; сфера відповідальності органу ринкового нагляду – перелік видів продукції, затверджений відповідно до цього Закону Кабінетом Міністрів України, щодо яких відповідний орган ринкового нагляду здійснює ринковий нагляд; встановлені вимоги – вимоги щодо нехарчової продукції та її обігу на ринку України, встановлені технічними регламентами.
Перелік видів продукції, щодо яких органи державного ринкового нагляду здійснюють державний ринковий нагляд, затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 28.12.2016 № 1069. Згідно з цим переліком державний ринковий нагляд за видом продукції «автомобільні бензини, дизельне, суднове та котельне паливо» здійснює Держекоінспекція. Повноваження Державної екологічної інспекції Придніпровського округу (Дніпропетровська та Кіровоградська області) визначені Положенням, затвердженим наказом Державної екологічної інспекції України від 24.02.2023 № 40, і поширюються на територію Дніпропетровської та Кіровоградської областей.
Згідно зі статтею 23 Закону № 2735-VI органи ринкового нагляду проводять планові та позапланові перевірки характеристик продукції; планові перевірки характеристик продукції проводяться у розповсюджувачів цієї продукції. Статтею 23-1 цього Закону визначено, що для здійснення планової або позапланової перевірки характеристик продукції орган ринкового нагляду видає наказ, на підставі якого оформляється направлення на проведення перевірки.
Відповідно до статті 44 Закону № 2735-VI відповідальність за порушення вимог цього Закону встановлюється цим та іншими законами України.
Частиною третьою статті 44 Закону № 2735-VI встановлено, що до розповсюджувача (крім юридичних та фізичних осіб – підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування) застосовуються адміністративно-господарські санкції у вигляді штрафу в разі недодержання умов зберігання продукції, яка ним розповсюджується, якщо внаслідок цього продукція стала небезпечною та/або такою, що не відповідає встановленим вимогам, у розмірі двох тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, а за повторне протягом трьох років вчинення такого самого порушення, за яке на суб`єкта господарювання вже накладено штраф, – у розмірі чотирьох тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.
Згідно зі статтею 44 Закону № 2735-VI при визначенні розміру штрафу за порушення враховуються всі обставини його вчинення; про вчинення порушень посадові особи органів ринкового нагляду, що виявили правопорушення, складають протокол на підставі документів, що містять інформацію про походження продукції та її обіг; протокол разом з актом перевірки та документами, що стосуються справи, передається керівнику чи заступнику керівника органу ринкового нагляду, які розглядають справу протягом 15 календарних днів з дня отримання протоколу та відповідних документів і приймають рішення про накладення штрафу, при цьому кожний штраф оформляється окремою постановою.
Вимоги до автомобільних бензинів, що вводяться в обіг та реалізуються на території України, встановлені Технічним регламентом щодо вимог до автомобільних бензинів, дизельного, суднових та котельних палив, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 01.08.2013 № 927 (далі – Технічний регламент).
Пунктом 8 Технічного регламенту передбачено, що кожна партія палива, що вводиться в обіг або перебуває в обігу, повинна мати документ про якість (паспорт якості) палива. Відповідно до пункту 9 Технічного регламенту документ про якість (паспорт якості) палива повинен містити, зокрема, дату виготовлення палива; дату відбирання проби та дату проведення випробування; нормативні значення та фактичні результати випробувань, які підтверджують відповідність марки палива вимогам цього Технічного регламенту; відомості щодо декларації про відповідність; номер партії (резервуара); гарантійний строк зберігання.
Національний стандарт України ДСТУ 7687:2015 «Бензини автомобільні Євро. Технічні умови» (далі – ДСТУ 7687:2015) розроблено з метою забезпечення впровадження та застосування Технічного регламенту, він відповідає встановленим у Технічному регламенті вимогам до бензинів та придатний для оцінювання відповідності.
Пунктом 11.1 розділу 11 «Гарантії виробника» ДСТУ 7687:2015 передбачено, що виробник гарантує відповідність якості бензинів вимогам цього стандарту в разі дотримання вимог щодо транспортування та зберігання. Пунктом 11.2 розділу 11 ДСТУ 7687:2015 встановлено, що гарантійний термін зберігання бензинів становить 6 місяців від дати виготовлення.
Оцінюючи спірні правовідносини, суд виходить з такого.
Згідно з частиною другою статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони, зокрема, на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення; пропорційно.
Судом встановлено, що оскаржувана постанова прийнята відповідачем у межах наданих йому повноважень органу державного ринкового нагляду за відповідним видом продукції (автомобільні бензини), з дотриманням визначеної статтями 23, 23-1, 44 Закону № 2735-VI процедури: перевірку проведено на підставі наказу від 04.04.2025 № 168-ТП і направлення від 04.04.2025 № 4-52-16, за її результатами складено акт перевірки від 11.04.2025 № 25/16/25 і протокол про виявлене порушення від 11.04.2025 № 25/16/25, а постанову про накладення штрафу прийнято уповноваженою посадовою особою у передбачений законом строк. Наведені обставини позивачем по суті не заперечуються.
Ключовим у цій справі є питання про те, чи мали місце обставини, з якими частина третя статті 44 Закону № 2735-VI пов`язує застосування до розповсюджувача штрафу, а саме: недодержання умов зберігання продукції, яка ним розповсюджується, внаслідок чого продукція стала небезпечною та/або такою, що не відповідає встановленим вимогам.
Суд відхиляє доводи позивача про те, що гарантійний строк зберігання бензину слід обчислювати з дати проведення випробувань (18.10.2024), а так само про те, що термін зберігання бензину за ДСТУ 7687:2015 становить 1 рік. Зазначені доводи прямо суперечать змісту ДСТУ 7687:2015: пункт 11.2 розділу 11 цього стандарту чітко визначає гарантійний термін зберігання бензинів – 6 місяців саме від дати виготовлення, а не від дати проведення випробувань імпортером чи розповсюджувачем; положення про строк зберігання бензину « 1 рік» у ДСТУ 7687:2015 відсутнє. Оскільки бензин є продукцією, характеристики якої змінюються з часом, законодавець та стандарт пов`язують гарантований виробником рівень відповідності саме з датою виготовлення продукції та обмеженим строком її зберігання.
Матеріалами справи підтверджується, що датою виготовлення спірної партії бензину є серпень 2024 року (12.08.2024). Ця обставина випливає з документа про якість виробника № PZB-0077544EN від 12.08.2024 та з протоколів випробувань, покладених в основу паспорта якості № 408 від 18.10.2024 (протокол № 1299/24 від 17.10.2024, протокол № 1461/24КР від 17.10.2024 та доповнення до протоколу № 1299/24), у яких датою виготовлення зазначено серпень 2024 року. Зазначення у паспорті якості № 408 дати виготовлення «вересень 2024 року» не спростовує наведеного, оскільки суперечить первинним документам виробника та випробувань і за своїм характером є технічною неточністю, яка не змінює фактичної дати виготовлення продукції та не подовжує гарантійного строку її зберігання.
Отже, гарантійний строк зберігання спірного бензину (6 місяців від дати виготовлення) сплив у лютому 2025 року (до 12.02.2025), тоді як перевірку проведено 08.04.2025 – 11.04.2025, тобто бензин розповсюджувався позивачем поза межами гарантійного строку зберігання. За таких обставин виробник не гарантує відповідності якості бензину вимогам стандарту (пункт 11.1 ДСТУ 7687:2015), а надані позивачем сертифікати відповідності № DIN.00268-24 та № DIN.S.213-24, строк дії яких визначено до 12.03.2025, і декларація про відповідність від 18.10.2024 на момент перевірки (08.04.2025 – 11.04.2025) також не були чинними. Відтак партія бензину автомобільного А-95-Євро5-Е0, що розповсюджувалася позивачем, на час перевірки не супроводжувалася чинними документами, які підтверджують її відповідність встановленим вимогам (пункти 8, 9 Технічного регламенту).
Суд враховує, що недодержання умов зберігання продукції у розумінні частини третьої статті 44 Закону № 2735-VI охоплює й недодержання визначеного нормативним документом гарантійного строку зберігання, оскільки саме дотриманням цього строку (за умови додержання вимог до транспортування та зберігання) забезпечується гарантований виробником рівень відповідності бензину встановленим вимогам. Розповсюдження бензину після спливу гарантійного строку зберігання та за відсутності чинних документів про відповідність означає, що продукція стала такою, що не відповідає встановленим вимогам, у розумінні частини третьої статті 44 Закону № 2735-VI.
Доводи позивача про те, що відповідач не надав доказів фактичного псування пального, зміни його фізико-хімічних показників чи зберігання в умовах, що порушують вимоги безпеки, суд відхиляє. Мета державного ринкового нагляду – забезпечення відповідності продукції встановленим вимогам (стаття 1 Закону № 2735-VI). Відповідність бензину встановленим вимогам протягом строку його зберігання підтверджується чинними документами про якість та відповідність, обов`язок мати які у розповсюджувача продукції передбачений Технічним регламентом. Сплив гарантійного строку зберігання за відсутності чинних документів про відповідність сам по собі означає, що відповідність продукції встановленим вимогам більше не підтверджена і виробником не гарантується, а тому для висновку про невідповідність продукції встановленим вимогам у розумінні частини третьої статті 44 Закону № 2735-VI не вимагається окремого лабораторного встановлення фактичного погіршення якості пального. Протилежне тлумачення нівелювало б значення гарантійного строку зберігання та документів про відповідність і уможливлювало б безконтрольне розповсюдження пального, відповідність якого встановленим вимогам не підтверджена.
Суд також зважає на те, що позивач на виконання рішення відповідача про вжиття обмежувальних (корегувальних) заходів від 11.04.2025 № 75-РН вилучив спірний бензин з обігу, відкликав його та передав на утилізацію як небезпечні відходи, а заперечень чи пояснень до акта перевірки та протоколу про виявлене порушення не подавав. Наведене узгоджується з висновком відповідача про невідповідність спірної продукції встановленим вимогам. Посилання позивача на вимушений характер виконання обмежувальних заходів наведеного висновку не спростовує.
За таких обставин суд доходить висновку, що відповідач довів наявність передбачених частиною третьою статті 44 Закону № 2735-VI підстав для накладення штрафу, а розмір штрафу (34000 гривень, що становить 2000 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян) визначено відповідно до цієї норми та з урахуванням статусу позивача як розповсюджувача – юридичної особи, що не обрала спрощену систему оподаткування.
Посилання позивача на практику Європейського суду з прав людини у справах «Делькур проти Бельгії» та «Беллет проти Франції» щодо права на доступ до суду висновків суду не змінюють, оскільки право позивача на судовий захист реалізовано, строк звернення до суду визнано непропущеним, а справу розглянуто по суті заявлених вимог.
Відповідно до частини першої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. Частиною другою статті 77 цього Кодексу передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У даній справі відповідач як суб`єкт владних повноважень довів правомірність оскаржуваної постанови, натомість позивач належними та допустимими доказами доводів позову не підтвердив.
Згідно зі статтею 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Суд враховує позицію Європейського суду з прав людини, сформовану у пункті 58 рішення у справі «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04), згідно з якою у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітися як вимога детально відповідати на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
Враховуючи наведене, оцінивши докази у їх сукупності, суд доходить висновку, що оскаржувана постанова від 18.04.2025 № 13-16/25 прийнята відповідачем на підставі, у межах повноважень та у спосіб, визначені законом, обґрунтовано і пропорційно, а тому підстави для визнання її протиправною та скасування відсутні. Оскільки вимога про зобов`язання відповідача внести відповідні зміни до обліку щодо анулювання штрафу є похідною від вимоги про скасування постанови, вона також задоволенню не підлягає.
За таких обставин у задоволенні позову слід відмовити повністю.
Відповідно до частини першої статті 139 КАС України та у зв`язку з відмовою у задоволенні позову судові витрати розподілу не підлягають.
Керуючись статтями 9, 14, 73-78, 90, 139, 143, 242-246, 250, 255, 257-262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні адміністративного позову Товариства з обмеженою відповідальністю «ВСТ-ОЙЛ» до Державної екологічної інспекції Придніпровського округу (Дніпропетровська та Кіровоградська області) про визнання протиправною та скасування постанови від 18.04.2025 № 13-16/25 про накладення штрафу та зобов`язання вчинити певні дії – відмовити.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку безпосередньо до П`ятого апеляційного адміністративного суду шляхом подання апеляційної скарги в 30-денний строк з дня складення повного судового рішення.
Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя А.С. Пекний

.