ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А
іменем України

10 липня 2026 року 	м. Чернігів	

Унікальний номер справи № 750/2859/26
Головуючий у першій інстанції – Слісар А. В.
Апеляційне провадження № 22-ц/4823/1339/26

Чернігівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: Луговця О.А. (головуючий), Висоцької Н.В., Шитченко Н.В.

секретарі судового засідання Хілик М.О., Зеляк Ю.Г.

учасники справи:

стягувач Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»
боржник ОСОБА_1 
суб`єкт оскарження приватний виконавець виконавчого округу Чернігівської області Веремій Іван Миколайович

особи, які подали апеляційну скаргу, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , 

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи апеляційні скарги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на ухвалу Деснянського районного суду м. Чернігова від 02 квітня 2026 року (суддя – Слісар А.В., місце ухвалення – м. Чернігів, дата складання повної ухвали – 02.04.2026) у справі за скаргою ОСОБА_1 на дії приватного виконавця виконавчого округу Чернігівської області Веремій Івана Миколайовича,

У С Т А Н О В И В:

У березні 2026 року ОСОБА_1 звернулась до суду зі скаргою на дії приватного виконавця виконавчого округу Чернігівської області Веремія І.М., у якій просить визнати дії приватного виконавця неправомірними та скасувати акт приватного виконавця від 11 лютого 2026 року.
Скаржник свої вимоги обґрунтовує тим, що приватний виконавець, опитавши невстановлену особу, в оскарженому акті зафіксував, що ОСОБА_1 постійно мешкає за адресою: АДРЕСА_1 . Вважає, що дії приватного виконавця по складанню даного акту порушують її права, оскільки у ньому зафіксована недостовірна інформація про місце її проживання, а тому порушено її право на отримання субсидії на оплату житлово-комунальних послуг та інших соціальних пільг за фактичним її мешканням у АДРЕСА_2 . Крім того, оскаржуваний акт складений з порушенням Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 року №512/5, і може бути використаний виконавцем або іншою особою з метою завдання шкоди скаржнику та власнику зазначеної в акті квартири ОСОБА_2 .
Ухвалою Деснянського районного суду м. Чернігова від 02 квітня 2026 року в задоволенні скарги ОСОБА_1 на дії приватного виконавця виконавчого округу Чернігівської області Веремія І.М. відмовлено.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить дану ухвалу суду першої інстанції скасувати та постановити нове рішення або направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Доводи апеляційної скарги узагальнено зводяться до того, що ухвала суду першої інстанції є необґрунтованою, незаконною, постановленою з порушенням норм процесуального та матеріального права, принципу змагальності, неповним з`ясуванням обставин та недоведеністю обставин, що мають значення для справи, невідповідністю висновків, викладених в ухвалі суду обставинам справи. 
Апелянт вказує, що суд першої інстанції не розглянув її скаргу та не прийняв рішення у справі №750/2511/15-ц, здійснивши судовий контроль в іншій справі №750/2859/26. 
Скаржник зазначає, що погодившись з безліччю наведених у скарзі суттєвих порушень виконавцем вимог законодавства під час складання акту, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про їх незначний характер.
Заявник посилається, що суд в ухвалі зробив суперечливі, протилежні висновки щодо її місця проживання, хоча під час розгляду скарги суду була достеменно відома адреса її фактичного проживання.
Апелянт стверджує, що суд першої інстанції в порушення ч. 7 ст. 81 ЦПК України з власної ініціативи витребував (отримав) інформацію з Єдиного державного демографічного реєстру про її зареєстроване місце проживання, використавши ці докази проти неї як підставу для відмови в задоволенні скарги, а також усупереч принципу диспозитивності вийшов за межі доводів скарги, зробивши в мотивувальній частині ухвали необґрунтовані висновки й примусово визначивши її місце проживання за адресою: АДРЕСА_1 .
ОСОБА_2 , як особа, яка не брала участі у справі, але вважаючи, що судове рішення стосується її прав та інтересів, в апеляційній скарзі просить ухвалу суду першої інстанції скасувати та постановити нове рішення.
Доводи апеляційної скарги узагальнено зводяться до того, що ухвала суду першої інстанції є необґрунтованою, незаконною, постановленою з порушенням норм процесуального та матеріального права, неповним з`ясуванням обставин та недоведеністю обставин, що мають значення для справи, невідповідністю висновків, викладених в ухвалі суду обставинам справи. 
Апелянт стверджує, що оскаржувана ухвала безпосередньо стосується її прав та інтересів, оскільки вона є власником квартири за адресою: АДРЕСА_1 , у якій виконавець в акті, а суд - в рішенні, фактично без її згоди безпідставно встановили місце проживання ОСОБА_1 , чим порушуються її права власника житла, створюються значні перешкоди в розпорядженні майном та покладаються на неї додаткові обов`язки з утримання майна, з оплати комунальних послуг. Водночас ОСОБА_1 у належній їй квартирі не проживає та не зареєстрована.
Скаржник також зазначає, що справа розглянута неповноважним складом суду, який усупереч Положення про автоматизовану систему документообігу суду був визначений шляхом автоматизованого розподілу справи між суддями, а не шляхом передачі судової справи раніше визначеному складу суду.
Крім того, заявник посилається на ряд допущених приватним виконавцем вимог законодавства під час складання акту, які суд першої інстанції залишив поза увагою.
Приватний виконавець подав відзиви на апеляційні скарги, в яких просить відмовити в задоволенні апеляційних скарг, залишивши ухвалу суду першої інстанції без змін.
Заперечуючи проти доводів апеляційних скарг, виконавець зазначає, що оскаржувана ухвала суду постановлена з дотриманням норм матеріального і процесуального права, складений ним акт не порушує жодних прав боржника ОСОБА_1 , яка не зверталась до нього з письмовою заявою про зміну свого місця проживання, проте тривалий час (понад 10 років) не виконує судове рішення.
Виконавець зазначає, що в ході виконавчого провадження було встановлено, що ОСОБА_1 відчужила своєму брату ОСОБА_3 1/2 частку квартири, в якій актом установлено фактичне проживання боржника, оскільки та за викликом до виконавця не з`являлась, запитувану інформацію виконавцю не надавала. Наразі у суді знаходиться справа №750/9791/25 за позовом АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 про визнання недійсними договорів купівлі-продажу та дарування вказаного нерухомого майна (фраудаторності договорів).
Виконавець також акцентує увагу, що апелянтом ОСОБА_2 не вказано, які саме її права (норми матеріального чи процесуального права) були порушені виконавцем при виконанні судового рішення і якими належними та допустимими доказами це підтверджується.
Боржник ОСОБА_1 подала відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_2 , у якій просить задовольнити апеляційну скаргу, скасувавши ухвалу суду першої інстанції.
Погоджуючись з доводами апеляційної скарги, боржник зазначає, що суд першої інстанції безпідставно встановив факт її місця проживання в АДРЕСА_1 , власником якої є ОСОБА_2 , тоді як вона за даною адресою ніколи не проживала, права власника житла не порушувала, а оспорюваний акт виконавця від 11.02.2026 не є належним доказом.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін виконавчого провадження та приватного виконавця, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість ухваленого судового рішення в межах доводів апеляційних скарг, обговоривши доводи апеляційних скарг та відзивів на них, колегія суддів приходить до такого висновку.
Згідно з ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (ч. 4 ст. 367 ЦПК України).
За приписами ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (ч. 1). Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права (ч. 2). Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом (ч. 3). При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч. 4). Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (ч. 5).
Судом у справі встановлені такі обставини та визначені відповідно до них правовідносини. 
На виконанні у приватного виконавця виконавчого округу Чернігівської області Веремія І.М. перебуває зведене виконавче провадження ВП №77057533 про стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованості за кредитним договором (а.с. 80-224 т. 1). 
У ході виконавчих дій у рамках даного виконавчого провадження приватний виконавець Веремій І.М. склав акт від 11.02.2026, яким встановив, що при спілкуванні з сусідкою боржника ОСОБА_1 , яка мешкає за адресою АДРЕСА_3 , було встановлено, що ОСОБА_1 постійно мешкає за адресою АДРЕСА_1 ; під час розмови здійснювалась відеофіксація (а.с. 4 т. 1).
Відповідно до ст. 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.
Судове рішення, що набрало законної сили, є підставою для його виконання. Виконання судового рішення сприяє втіленню законів у життя та зміцненню їх авторитету. Рішення суду охороняє права, свободи та законні інтереси громадян, а також є завершальною стадією судового провадження.
За ст. 18 ЦПК України, судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.
Право на справедливий суд, гарантоване особі у ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, розповсюджує дію і на стадію виконання судового рішення. Право на судовий розгляд було б примарним, якщо б внутрішня судова система Договірної Держави дозволила б, щоб остаточне та обов`язкове судове рішення залишалось невиконаним відносно однієї із сторін, і що виконання рішення або постанови будь-якого органу судової влади повинно розглядатися як невід`ємна частина «процесу» в розумінні статті 6 Конвенції («Іммобільяре Саффі» проти Італії», заява 22774/93, 28.07.1999, § 63; «Горнсбі проти Греції» від 19.03.1997, § 40).
Відповідно до ст. 1 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів», ч. 1 ст. 5 Закону України «Про виконавче провадження» примусове виконання судових рішень і рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) покладається на органи державної виконавчої служби та у визначених Законом України «Про виконавче провадження» випадках - на приватних виконавців.
Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, визначаються Законом України «Про виконавче провадження».
Згідно ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами (ч. 1 ст. 13 Закону України «Про виконавче провадження»).
У ч. 1 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.
Відповідно до ч. 3 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право з метою захисту інтересів стягувача одержувати безоплатно від державних органів, підприємств, установ, організацій незалежно від форми власності, посадових осіб, сторін та інших учасників виконавчого провадження необхідні для проведення виконавчих дій пояснення, довідки та іншу інформацію, в тому числі конфіденційну; застосовувати під час примусового виконання рішень фото- і кінозйомку, відеозапис; здійснювати інші повноваження, передбачені цим Законом.
Згідно з ч. 4 ст. 19 Закону України «Про виконавче провадження» сторони виконавчого провадження зобов`язані невідкладно, не пізніше наступного робочого дня після настання відповідних обставин, письмово повідомити виконавцю, зокрема про зміну місця проживання чи перебування (у тому числі зміну їх реєстрації) або місцезнаходження, а боржник - фізична особа - також про зміну місця роботи.
Пунктом 6 розділу 1 Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 року №512/5 (далі – Інструкція), передбачено, що під час здійснення виконавчого провадження виконавець приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складання  актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених Законом та іншими нормативно-правовими  актами.
Відповідно до п. 8 розділу 1 Інструкції акт – це документ, що підтверджує певні встановлені факти або події. Текст акта складається з реквізитів виконавчого документа із зазначенням суті проведених дій; за зведеним виконавчим провадженням - повного найменування (прізвища, імені та по батькові) боржника та дати об`єднання виконавчих проваджень у зведене, а також вступної і констатуючої частин. У вступній частині зазначаються назва  акта, дата і місце його складання, посада, прізвище, ім`я, по батькові виконавця, підстава для складання  акта, особи, які були присутні під час його складання, із зазначенням їхнього статусу у виконавчому провадженні, місця проживання (місцезнаходження), посад, інших наявних даних, зазначається кількість аркушів, на яких складено акт. У констатуючій частині викладаються мета і завдання складання  акта, суть і характер проведених виконавчих дій, встановлені факти, події, а також у разі потреби висновки і пропозиції. У кінці  акта (перед підписами) зазначаються відомості про кількість примірників  акта та кому вони надаються (надсилаються). Акт підписується всіма особами, які брали участь у його складанні. У разі відмови від підписання осіб, що були присутні при складанні  акта, про це робиться відмітка в акті. Відмітка "від підпису відмовився" проставляється напроти прізвища особи, яка відмовилася від підпису, та засвідчується підписами інших осіб, які були присутніми під час складання акта. До  акта можуть вноситись також інші відомості, визначені Законом, цією Інструкцією та іншими нормативно-правовими  актами.
Згідно ст. 447-1 ЦПК України, сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права.
Відповідно до ч. 3 ст. 451 ЦПК України, якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.
Відмовляючи в задоволенні скарги ОСОБА_1 на дії приватного виконавця, суд першої інстанції виходив з того, що не встановлено, що актом приватного виконавця від 11.02.2026 під час виконання судового рішення порушено права ОСОБА_1 , так як вона особисто у поданих до приватного виконавця заявах зазначала адресу свого проживання АДРЕСА_1 , а незначні неточності в акті, на які вказує скаржник, не можуть вплинути на вірність зафіксованої в акті інформації.
Апеляційний суд погоджується з вищенаведеними висновками суду першої інстанції з огляду на таке.
Як вбачається з наданих приватним виконавцем копій матеріалів зведеного виконавчого провадження, адресою місця проживання боржника ОСОБА_1 , що зазначена у виконавчому документі, є АДРЕСА_1 (а.с. 25, 84 т. 1).
За інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 04.02.2025, співвласниками квартири в АДРЕСА_1 , були ОСОБА_3 та ОСОБА_1 (по 1/2 частині) (а.с. 94 т. 1).
Згідно договору купівлі-продажу частини квартири від 30.07.2013, посвідченого приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Чернігівської області Гезою І.А., зареєстрованого в реєстрі за №685, ОСОБА_1 належну їй 1/2 частину вказаної квартири відчужила ОСОБА_3 (а.с. 119-121 т. 1)
За договором дарування квартири від 15.10.2019, посвідченого приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Чернігівської області Бєгаєвою Г.М., зареєстрованого в реєстрі за №1520, ОСОБА_3 зазначену квартиру подарував ОСОБА_2 (а.с. 122-123 т. 1).
Наразі у провадженні Деснянського районного суду м. Чернігова знаходиться справа №750/9791/25 за позовом АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - приватний виконавець виконавчого округу Чернігівської області Веремій І.М., про визнання недійсними договорів купівлі-продажу та дарування й скасування реєстрації права власності щодо вказаного нерухомого майна.
У наданій приватному виконавцю заяві про визначення поточного рахунку для здійснення видаткових операцій від 10.02.2025 ОСОБА_1 вказала адресу фактичного проживання АДРЕСА_1 (а.с. 19, 126 т. 1).
У заяві про ознайомлення з матеріалами виконавчого провадження від 12.08.2025 ОСОБА_1 також зазначила адресу проживання АДРЕСА_1 (а.с. 22 т. 1).
У заяві про вчинене кримінальне правопорушення, яка зареєстрована Чернігівською обласною прокуратурою 15.09.2025, ОСОБА_1 повідомила адресу проживання АДРЕСА_1 (а.с. 53 т. 1).
У заяві-поясненні від 03.11.2025 до приватного виконавця Кисельова Р.Л. вказала адресу проживання АДРЕСА_1 (а.с. 24, 169 т. 1).
Приватний виконавець листувався із ОСОБА_1 також за повідомленою боржником адресою АДРЕСА_1 .
У Декларації про доходи та майно боржника фізичної особи від 13.08.2025 ОСОБА_1 зазначила місце проживання за адресою: АДРЕСА_4 , а задеклароване/зареєстроване місце проживання (перебування) АДРЕСА_1 , (а.с. 169 зворот - 171 т. 1).
У заяві про ознайомлення з матеріалами виконавчого провадження від 24.02.2026 ОСОБА_1 вказала адресу проживання АДРЕСА_1 (а.с. 176 зворот т. 1).
Згідно відповіді №2539412 від 31.03.2026 з Єдиного державного демографічного реєстру ОСОБА_1 із 24.02.2026 зареєстрована в АДРЕСА_5 (а.с. 28 т. 1).
Наведене свідчить про те, що боржник ОСОБА_1 у наданих приватному виконавцю документах зазначала різні адреси місця свого проживання, проте всупереч вимог ч. 4 ст. 19 Закону України «Про виконавче провадження» не виконала свого обов`язку й письмово не повідомила виконавцю про зміну місця проживання чи перебування (у тому числі зміну їх реєстрації), як то слушно акцентує увагу виконавець у відзивах на апеляційні скарги.
Тому прийнятними є доводи приватного виконавця, що метою складення ним акта від 11.02.20206 було встановлення фактичного місця проживання боржника задля забезпечення належної комунікації з ним у ході примусового виконання судових рішень. 
Відтак, апеляційний суд погоджується з твердженням місцевого суду, що особисто подана боржником приватному виконавцю інформація про місце свого проживання за адресою АДРЕСА_1 , спростовує твердження заявника, що вона там не проживає і в акті приватного виконавця вказана недостовірна інформація про проживання ОСОБА_1 за вказаною адресою. При цьому, направлення ОСОБА_1 листів за іншою адресою не доводять, що вона не проживає за адресою АДРЕСА_1 , оскільки таке листування відбувалося у період, коли боржник приватному виконавцю надавала заяви, у яких вказувала місце свого проживання саме за адресою АДРЕСА_1 .
Також правильною є мотивація судом першої інстанції, що зареєстроване місце проживання ОСОБА_1 у м. Київ із 24.02.2026 не є беззаперечним свідченням того, що на час складання оскаржуваного акту боржник не проживала у АДРЕСА_1 , оскільки акт складався 11.02.2026, тобто до 24.02.2026.
Безпідставними є посилання апелянта ОСОБА_1 , що суд першої інстанції розглянув її скаргу на дії приватного виконавця не в тій справі, оскільки у приватного виконавця стосовно боржника ОСОБА_1 на примусовому виконанні перебуває зведене виконавче провадження, у якому виконавцем і був складений оспорюваний акт.
Не заслуговують на увагу й аргументи апеляційної скарги щодо незаконності складеного приватним виконавцем акта.
Як правильно виснував місцевий суд, оскаржуваний акт приватного виконавця від 11.02.2026 відповідає загальним вимогам щодо актів, які складаються виконавцями, а ті окремі недоліки щодо форми акту, на які посилаються апелянти, не впливають на його суть, мету складення та зафіксовані у ньому обставини.
З таким висновком суду першої інстанції погоджується й апеляційний суд, зазначаючи при цьому, що вказаним актом приватного виконавця не порушено права, свободи та інтереси боржника.
Крім того, апеляційний суд зауважує, що право виконавця на складання різних актів, опитування осіб передбачено приписами ч. 1 ст. 13, ч. 3 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження». Залучення ж до складання акту особи (сусідки) у даному випадку не потребувало присутності понятих та винесення постанови, оскільки це імперативно не передбачено положеннями Закону України «Про виконавче провадження», як то помилково вважають апелянти. Адже обов`язок по винесенню вмотивованої постанови покладено на виконавця лише в разі залучення для проведення виконавчих дій працівників поліції (ч. 4 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження»), а залучення понятих у виконавчому провадженні необхідно у випадках, передбачених ч. 2 ст. 22 Закону України «Про виконавче провадження», яких у справі не встановлено.
Необгрунтованими є твердження апелянта про порушення місцевим судом принципу диспозитивності та вихід за межі доводів скарги, оскільки її предметом був судовий контроль щодо правомірності дій приватного виконавця по складанню акту від 11.02.2026, що й було здійснено судом при розгляді даної скарги боржника.
Отримання ж судом з власної ініціативи інформації з Єдиного демографічного реєстру про зареєстроване місце проживання скаржника не свідчить про упередженість суду, бо ОСОБА_1 у скарзі зазначила місце свого проживання, яке документально нічим не підтверджене.
Апеляційний суд відхиляє посилання апелянта щодо неповноважного складу суду, який розглядав скаргу ОСОБА_1 , оскільки протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями Деснянського районного суду м. Чернігова від 11.03.2026 для розгляду скарги ОСОБА_1 було визначено склад суду – головуючий суддя А.В.Слісар, який і розглянув справу та ухвалив у ній судове рішення (а.с. 10 т. 1). При цьому, зазначений протокол містить інформацію про суддів, які були виключені з розподілу, та суддів, які приймали участь у розподілі.
Апеляційний суд не встановив порушень Положення про автоматизовану систему документообігу суду, затвердженого рішенням Ради суддів України від 11.11.2024 №39 та погодженого наказом Державної судової адміністрації України від 29.11.2024 №529 (далі – Положення), оскільки передача судової справи раніше визначеному у судовій справі судді здійснюється у випадках, передбачених п. 2.3.39 - 2.3.41 розділу ІІ Положення, тоді як розгляд звернень у порядку контролю за виконанням судових рішень до цього переліку не входить.
Крім того, у п. 2.3.21 розділу ІІ Положення встановлено, що результатом автоматизованого визначення складу колегії суддів є протокол автоматизованого визначення складу колегії суддів (додаток 2), що автоматично створюється автоматизованою системою, а згідно п. 2.3.42 розділу ІІ Положення результатом розподілу судової справи шляхом передачі судової справи раніше визначеному у судовій справі судді є протокол передачі судової справи раніше визначеному складу суду (додаток 8), що створюється в автоматизованій системі уповноваженою особою апарату суду.
Визначення складу суду для розгляду скарги ОСОБА_1 проведено шляхом автоматизованого розподілу судової справи між суддями, що підтверджується змістом відповідного протоколу від 11.03.2026, та відповідає вимогам Положення.
Отже, надавши оцінку вищенаведеним обставинам, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно визначив наявність правових підстав для відмови в задоволенні вимог скарги ОСОБА_1 на дії приватного виконавця Веремія І.М., який при складанні акту від 11.02.2026 діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та Законом України «Про виконавче провадження», а право боржника у виконавчому провадженні не було порушено.
Доводи ж апеляційної скарги ОСОБА_1 зазначених висновків місцевого суду не спростовують і не дають підстав для скасування правильного по суті судового рішення, яке постановлено з дотриманням вимог закону. Порушень норм процесуального закону, які є обов`язковою підставою для скасування судового рішення, апеляційним судом не встановлено.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Таким чином, апеляційну скаргу ОСОБА_1 необхідно залишити без задоволення.
Даючи оцінку доводам апеляційної скарги ОСОБА_2 , що оскаржувана ухвала суду безпосередньо стосується її прав та інтересів, апеляційний суд зважує на таке.
Як вище встановлено, ОСОБА_2 є власником квартири за адресою  АДРЕСА_1 , у якій приватний виконавець в оскаржуваному акті від 11.02.2026 установив постійне проживання ОСОБА_1 . Водночас ОСОБА_1 за даною адресою не зареєстрована.
Предметом розгляду Деснянського районного суду м. Чернігова була скарга ОСОБА_1 на дії приватного виконавця в порядку судового контролю за виконанням судового рішення, де вирішувалось питання виключно правомірності дій виконавця по складанню акта.
Зазначені обставини не дають підстав для висновку, що ОСОБА_1 має похідне речове право від права власності ОСОБА_2 на дане житлове приміщення, як то помилково вважає апелянт. Цей факт також не випливає і з оскаржуваної ухвали суду першої інстанції.
Натомість ОСОБА_2 усупереч вимог ст. 12, 81 ЦПК України не підтверджено жодними доказами, що між нею та встановленою актом приватного виконавця обставиною постійного проживання ОСОБА_1 у її квартирі, наявний прямий правовий зв`язок, який вплинув на обсяг її прав та обов`язків як власника житла, поклав на неї додаткові витрати на утримання цього нерухомого майна, оплату житлово-комунальних послуг чи іншим чином обмежив повноваження власника.
Водночас за змістом положень ч. 1 ст. 15, ч. 1 ст. 16 ЦК України, ч. 1 ст. 4 ЦПК України суд захищає на віртуальні (потенційні), а реальні порушені, невизнані або оспорювані права та інтереси особи.
Відтак, апеляційний суд констатує, що в ухвалі Деснянського районного суду м. Чернігова від 02.04.2026 не вирішувалося питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки ОСОБА_2 .
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 362 ЦПК України суд апеляційної інстанції закриває апеляційне провадження, якщо після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося.
Про закриття апеляційного провадження суд апеляційної інстанції постановляє ухвалу, яка може бути оскаржена в касаційному порядку (ч. 2 ст. 362 ЦПК України).
За таких обставин, апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_2 підлягає закриттю.
Підсумовуючи викладене, на основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються учасники справи, як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених доказами, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, колегія суддів висновлює, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення, а ухвала Деснянського районного суду Чернігівської області від 02.04.2026 – без змін; апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_2 слід закрити на підставі п. 3 ч. 1 ст. 362 ЦПК України.
Керуючись п. 3 ч. 1 ст. 362, ст. 367-369, 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, 
У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
Ухвалу Деснянського районного суду м. Чернігова від 02 квітня 2026 року – залишити без змін.
Апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_2 – закрити.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення судового рішення. 
Повне судове рішення складено 13 липня 2026 року.

Головуючий О.А. Луговець

Судді Н.В. Висоцька

Н.В. Шитченко