ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ 
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03.06.2026 року м.Дніпро Справа № 908/2455/23
Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючий суддя: Чус О.В. (доповідач), 
судді: Дармін М.О., Кощеєв І.М.
секретар судового засідання Солодова І.М.
За участю (найменування сторін та інших осіб, що беруть участь у справі):
Представник позивача: не з`явився
Представник відповідача: Шостак Д.Ю. (в залі суду) - адвокат, ордер
Представник третьої особи: не з`явився
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Запоріжжяелектропостачання" на рішення Господарського суду Запорізької області від 11.01.2024 (повний текст рішення складено 25.01.2024, суддя Горохов І.С.) у справі №908/2455/23
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Запоріжжяелектропостачання", 69063, м. Запоріжжя, вул. Олександрівська, буд. 35
до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю "Тепло-Мелітополь", 69118, м.Запоріжжя, пр. Соборний, буд. 8, оф. 7
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача Публічне акціонерне товариство "Запоріжжяобленерго", 69035, м. Запоріжжя, вул. Сталеварів, б. 14
про стягнення коштів,
ВСТАНОВИВ:
В серпні 2023 до Господарського суду Запорізької області надійшла позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю "Запоріжжяелектропостачання", м. Запоріжжя до Товариства з обмеженою відповідальністю "Тепло-Мелітополь", м. Запоріжжя про стягнення заборгованості у розмірі 9 670 550,95 грн, з яких: основна заборгованість за спожиту електричну енергію за період березня 2022 року - травень 2023 року в розмірі 9 484 842,14 грн, 3% річних в розмірі 69 218,99 грн, інфляційні нарахування в розмірі 116 489,82 грн.
Позов обґрунтовано тим, що з відповідачем було укладено договір про постачання електричної енергії шляхом приєднання споживача до договору на умовах обраної споживачем комерційної пропозиції. За період березень 2022 року по травень 2023 року відповідачем спожиту електричну енергію в обсязі 1 790 784 кВт/год. В порушення умов договору в частині оплати спожитої електричної енергії та п. 4.12 ПРРЕЕ у відповідача виникла заборгованість за спожиту електричну енергію в сумі 9 484 842,14 грн. Просить позов задовольнити, заборгованість стягнути з урахуванням 3% річних та інфляційних втрат. 
Рішенням Господарського суду Запорізької області від 11.01.2024, у даній справі, у задоволені позову відмовлено у повному обсязі. Судові витрати покладено на позивача.
Не погодившись з зазначеними судовим рішенням, Товариство з обмеженою відповідальністю "Запоріжжяелектропостачання", звернулось до Центрального апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою в якій просить: поновити строк на апеляційне оскарження; скасувати рішення Господарського суду Запорізької області від 11.01.2024 у даній справі; прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги; розглянути клопотання про долучення доказів до матеріалів справи, які не були подані до суду першої інстанції та долучити до справи листи Міністерства реінтеграції тимчасово окупованих територій України до ПАТ "Запоріжжяобленерго" та Національної комісії, що здійснює державне врегулювання у сферах енергетики та комунальних послуг.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що на офіційному сайті ТОВ «Запоріжжяелектропостачання», https://zpep.com.ua, було розміщено публічний договір для споживачів, які приєднуються до ПУП за Наказом № 104, тобто на підставі вищевикладеного, з урахуванням вимог Наказу № 104, ПРРЕЕ, Відповідач приєднався до умов публічного договору Товариства, яке не має права відмовити у такому приєднанні в силу приписів п.3.1.7 ПРРЕЕ.
Як зазначено скаржником, ТОВ «Запоріжжяелектропостачання» діяло відповідно до вимог чинного законодавства, а споживання відповідачем в період з березня 2022 року по травень 2023 року електричної енергії підтверджено ПАТ «Запоріжжяобленерго» (ОСР) у своїх поясненнях по справі від 04.09.2023 № 33-33/140.
На думку скаржника, прийнятий Наказ № 309 визначає перелік територій для надання допомоги на проживання внутрішньо переміщеним особам. Перелік територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих російською федерацією, розроблений на виконання постанови КМУ «Деякі питання формування переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією» від 06.12.2022 № 1364 (далі - постанова № 1364) та затверджений наказом Мінреінтеграції від 22.12.2022 № 309. Перелік територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих збройними формуваннями російської федерації, повинен визначати безпосередньо Кабінет Міністрів України.
Як зауважено скаржником, постановою №1364 визначається лише механізм формування переліку територій, а не затверджується конкретний перелік таких територій на виконання вимог Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України». Тому розроблений на виконання постанови № 1364 та затверджений Мінреінтеграції перелік територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих російською федерацією, не може застосовуватися для цілей відмови від постачання електричної енергії на окуповані території, оскільки згідно зі спеціальним законодавством ключовою умовою можливості застосування споживачами електричної енергії є перелік територій, визначений саме Кабінетом Міністрів України.
Оскільки в спеціальне законодавство не внесено змін щодо застосування наказу Мінреінтеграції від 22.12.2022 № 309, Позивач не вправі припиняти постачання електричної енергії. Специфіка електричної енергії як товару полягає в тому, що її споживання відбувається постійно та безперервно. Також звернуто увагу суду на наступне, відповідно до позиції, викладеній у листах Міністерства реінтеграції тимчасово окупованих територій України до ПАТ «Запоріжжяобленерго» та Національної комісії, що здійснює державне врегулювання у сферах енергетики та комунальних послуг (листи додаються), Законом України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» (далі - Закон) визначено два типи тимчасово окупованих територій - тимчасово окупована російською федерацією територія України, яка тимчасово окупована у 2014 році (АР Крим, м. Севастополь, частина території Донецької та Луганської областей в межах, визначених Указом Президента України від 07.02.2019 № 32/2019 «Про межі та перелік районів, міст, селищ і сіл, частин їх територій, тимчасово окупованих у Донецькій та Луганській областях»), а також тимчасово окупована російською федерацією територія України, визнана такою в умовах воєнного стану.
Перелік територій, на яких ведуться(велися) бойові дії або тимчасово окупованих російською федерацією, затверджений наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України від 22.12.2022 за № 309, зареєстрований в Міністерстві юстиції України від 23 грудня 2022 року за № 1668/39004, містить інформацію про всі тимчасово окуповані російською федерацією території, при цьому з графи «дата початку тимчасової окупації» можна встановити, до якої з них належить та чи інша територія.
Отже, для застосування положення ст. 13-1 Закону щодо територій, тимчасово окупованих, починаючи із 24.02.2022, необхідне окреме рішення Кабінету Міністрів України. Наразі таке рішення не приймалось. Отже, жодним із нормативно-правових актів в сфері ринку електричної енергії на період оголошеного воєнного стану не передбачено заборони на постачання товарів чи послуг на території Запорізької області, які тимчасово окуповані військами російської федерації. Більше того, органи виконавчої влади своїми актами спрямовували оператора системи на виконання функцій з визначення обсягу наданих послуг на ці території. Ліцензія на провадження діяльності з розподілу електричної енергії ПАТ «Запоріжжяобленерго», видана Постановою НКРЕКП від 13.11.2018 № 1415, також не зазнала змін в частини визначення території надання послуг. 
Також скаржник звернув увагу, що постанова НКРЕКП № 1268 від 26.10.2018 не зазнала змін в частини визначення закріпленої території, на якій Позивач виконує функції постачальника універсальної послуги. За таких обставин скаржник вважає, що і Позивач і третя особа діяли у відповідності до чинного законодавства, діючих договорів та наданих органами виконавчої влади в межах їх повноважень роз`яснень, тобто мали нормативне підґрунтя та договірні зобов`язання щодо надання послуг споживачам на тимчасово окуповані території Запорізької області.
Додатково звернуто увагу суду, що відповідно до п.п. 2 п. 1 Постанови НКРЕКП від 25.02.2022 № 332 «Про забезпечення стабільного функціонування ринку електричної енергії, у тому числі фінансового стану учасників ринку електричної енергії на період дії в Україні воєнного стану» на період дії в Україні воєнного стану та протягом 30 днів після його припинення або скасування споживачі зобов`язані вживати вичерпних заходів з оплати електричної енергії та інших послуг, отриманих на ринку електричної енергії відповідно до договорів. 
Щодо листів на які посилається Позивач у апеляційній скарзі, зазначено, що на стадії розгляду справи у першій інстанції апелянту не було відомо про існування зазначених листів від Міністерства реінтеграції тимчасово окупованих територій України до ПАТ «Запоріжжяобленерго» та Національної комісії, що здійснює державне врегулювання у сферах енергетики та комунальних послуг. Про дані листи стало відомо лише під час подання пояснення третьої особи від 31.01.2024 у справі № 908/3448/23 за позовом ТОВ «Запоріжжяелектропостачання» до КОМУНАЛЬНОГО ПІДПРИЄМСТВО «МИХАЙЛІВСЬКИЙ КОМУНГОСП» МИХАЙЛІВСЬКОЇ СЕЛИЩНОЇ РАДИ ВАСИЛІВСЬКОГО РАЙОНУ ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ, третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору ПАТ «Запоріжжяобленерго» про стягнення заборгованості. Отже, за твердженням скаржника, існують поважні причини не подання Позивачем вказаних листів раніше.
З огляду на вказане, скаржником до апеляційної скарги додане клопотання про долучення доказів до матеріалів справи, які не були подані до суду першої інстанції: листи Міністерства реінтеграції тимчасово окупованих територій України до ПАТ «Запоріжжяобленерго» та Національної комісії.
Скаржник вважає, що судом першої інстанції порушені норми процесуального права, оскільки суд вийшов за межі розгляду позовних вимог, так як, ні Позивачем, ні Відповідачем із матеріалів справи не вбачається жодних поданих заяв щодо визнання договору № 2166 від 28.03.2022 укладеним чи неукладеним, дійсним або не дійсним. ТОВ «Запоріжжяелектропостачання» звернулося до Відповідача із вимогами щодо стягнення заборгованості за спожиту електричну енергію, обсяги якої були надані оператором системи розподілу (ПАТ «Запоріжжяобленерго») в порядку чинного законодавства. В свою чергу Відповідачем не оскаржувалося обсяги спожитої електричної енергії ні в рамках даного позову по справі, ні окремою позовною заявою з відповідними вимогами.
Згідно до протоколу автоматичного розподілу судової справи між суддями від 15.02.2024 у даній справі визначена колегія суддів у складі: головуючий, доповідач суддя Чус О.В., судді: Дармін М.О., Кощеєв І.М.
Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 19.02.2024 відкладено вирішення питань, пов`язаних з рухом апеляційної скарги, до надходження до Центрального апеляційного господарського суду матеріалів справи №908/2455/23. Доручено Господарському суду Запорізької області надіслати до Центрального апеляційного господарського суду матеріали справи № 908/2455/23.
26.02.2024 матеріали даної справи надійшли до Центрального апеляційного господарського суду.
Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 06.03.2024 апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Запоріжжяелектропостачання" на рішення Господарського суду Запорізької області від 11.01.2024 у справі №908/2455/23 - залишено без руху. Рекомендовано скаржнику усунути недоліки апеляційної скарги, а саме: подати до апеляційного суду належні докази сплати судового збору, надавши строк 10 днів з дня отримання копії цієї ухвали для усунення недоліків.
15.03.2024 від представника скаржника до Центрального апеляційного господарського суду надійшло клопотання про усунення недоліків, яким долучено до матеріалів апеляційної скарги платіжну інструкцію №2145 від 14.03.2024 про сплату судового збору у розмірі 174 063,91 грн.
Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 19.03.2024 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Запоріжжяелектропостачання" на рішення Господарського суду Запорізької області від 11.01.2024 у справі №908/2455/23. Розгляд апеляційної скарги призначено у судовому засіданні на 08.05.2024 о 11 год. 20 хв.
08.04.2024 від Товариства з обмеженою відповідальністю "Тепло-Мелітополь" до Центрального апеляційного господарського суду надійшов відзив на апеляційну скаргу в якому просить відмовити у задоволенні позовних вимог ТОВ «Запоріжжяелектропостачання» в повному обсязі.
За твердженням відповідача Позивач робить хибний висновок про те, що договірні відносини між ТОВ «Запоріжжяелектропостачання» та ТОВ «ТЕПЛО-МЕЛІТОПОЛЬ» відбуваються на підставі Наказу № 104, положень ПРРЕЕ («Правил роздрібного ринку електричної енергії) та публічного договору Товариства, який розміщений на офіційному сайті електропостачальника, оскільки відповідно до пункту 1 Наказу № 104 встановлено, що тимчасово на період дії воєнного стану в Україні та впродовж 30 днів після завершення воєнного стану споживачі електричної енергії, які станом на 01.03.2022 року не перебували на постачанні постачальником "останньої надії" та яким припиняється постачання електричної енергії поточним постачальником, переводяться на постачання до електропостачальника, на якого покладено спеціальні обов`язки постачальника універсальних послуг.
Як зазначено відповідачем, враховуючи, що 13.03.2023 року цілісний майновий комплекс ТОВ «ТЕПЛО- МЕЛІТОПОЛЬ» було захоплено військовослужбовцями російської федерації, а на території підприємства було встановлено владу осіб від так званої військової окупаційної адміністрації у місті Мелітополі, законні представники Відповідача не укладали Договір №2166 від 28.03.2022 року і не мали можливості укладання такого правочину з огляду на виникнення та існування надзвичайних та невідворотних обставин - обставини непереборної сили, які у розумінні ст. 14/1 Закону України № 671/97-ВР від 02.12.1997 року «Про торгово-промислові палати в Україні» є форс-мажорними обставинами, та такими що об`єктивно унеможливлюють виконання зобов`язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов`язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами.
Позивач у своїх додаткових поясненнях, які були розміщені їм 28.12.2023 року у системі «Електронний суд» визнав, що ТОВ «Запоріжжяелектропостачання» не отримувало заповнену заяву-приєднання підписану споживачем та той факт, що у ТОВ «Запоріжжяелектропостачання» відсутня заява-приєднання, що підписана споживачем Товариство з обмеженою відповідальністю «ТЕПЛО-МЕЛІТОПОЛЬ» (код ЄДРПОУ 42461094).
Враховуючи, що вимога щодо стягнення грошових коштів є за своєю суттю похідною вимогою, і грунтуватись вона повинна саме на умовах укладеного правочину який укладається саме суб`єктами господарювання (підприємствами), суд вірно визначив умови при яких така вимога є законною та обґрунтованою.
Відповідач вважає, що Договір №2166 від 28.03.2022 року на постачання електричної енергії в жодному випадку не можна вважати укладеним з дотриманням норм не лише спеціального законодавства, а й певної частини загального законодавства України положення та вплив яких на існуючі правовідносини також були предметом дослідження Господарського суду першої інстанції.
Враховуючи викладене, відповідач вважає, що Позивач свідомо нехтуючи фактами, що спростовують саму можливість укладання будь-яких договорів законним директором ТОВ «ТЕПЛО-МЕЛІТОПОЛЬ» в період починаючи з 13.03.2022 року та нормами права викладеними у Господарському Кодексі України стосовно компетенції осіб, на яких покладено право управління суб`єктом господарювання в Україні намагається довести необхідність визнання вимоги про сплату боргу законною та такою, що підлягає задоволенню.
На думку відповідача, недотримання Позивачем вимог та умов укладання договору приєднання, які визначені «Правилами роздрібного ринку електричної енергії», затвердженими постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг №312 від 14.03.2018 року, грубо порушує положення Конституції України, норми якої мають найвищу юридичну силу, норми нормативно-правових актів у сфері постачання електричної енергії, права Відповідача, а відповідно унеможливлюють існування умов за якими можливо було б вважати існуючими договірні відносини між ТОВ «Запоріжжяелектропостачання» та ТОВ «ТЕПЛО-МЕЛІТОПОЛЬ».
Відповідач категорично не згоден з позицією Позивача, відповідно до якої останній вважає, що у разі відсутності нормативно - правового акту виданого Кабінетом міністрів України стосовно підтвердження статусу тимчасово окупованих територій України (ТОТ) російською федерацією. Наказ Мінінгеграції № 309 від 22.12.2022 року є таким, що визначає лише перелік територій для надання допомоги на проживання внутрішньо переміщеним особам і не дає йому права для прийняття рішень про припинення постачання електричної енергії на території які є фактично окупованими.
Сам по собі факт окупації території м. Мелітополя Запорізької області починаючи з 25.02.2022 року є на момент розгляду справи Господарським судом Запорізької області загальновідомим фактом, який дійсно підтверджується і переліком ТОТ які затверджено Наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України № 309 від 22.12.2022 року. Відповідно з приписами статті 82 Цивільною процесуального кодексу України обставини, визнані судом загальновідомими, не погребують доказування.
07.05.2024 від представника ТОВ «Запоріжжяелектропостачання» до Центрального апеляційного господарського суду надійшли додаткові пояснення в яких, зокрема просить скасувати рішення Господарського суду Запорізької області від 11.01.2024 по справі №908/2455/23 та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги ТОВ «Запоріжжяелектропостачання» до ТОВ «ТЕПЛО-Мелітополь» у повному обсязі.
В поясненнях, зокрема, зазначено, що невиконання своїх зобов`язань Постачальником за вказаними договорами перед ОСР та ОСП насамперед пов`язане з неврахуванням Господарським судом Запорізької області, того що особливості правового регулювання відносин, пов`язаних із визначенням обсягів споживання електричної енергії Споживачами незалежно, об`єкти яких розташовані на територіях, на яких ведуться бойові дії, або на тимчасово окупованих територіях Запорізької області , чітко визначено нормами підпунктів 1, 2 пункту 9 пункту 9 Положення 143.
Позивачем подано лист ПАТ "Запоріжжяобленерго" щодо обсягів споживання відповідачем електроенергії в спірних періодах, та, відповідно, визначено обсяг споживання в кВт/год. Тому, Відповідач та Господарський суд Запорізької області помилково вважає, що оскільки об`єкти Відповідача знаходились на тимчасово окупованій території, то повідомлення споживачем оператора системи та електропостачальника про припинення своєї діяльності на тимчасово окуповану територію є достатньою підставою для корегування споживачу нарахованих обсягів спожитої електроенергії до обсягів рівних нулю. Вважаємо, що при цьому Судом не враховано п.9 Положення 148, яким чітко визначено підстави для корегування обсягів споживачу в умовах воєнного стану, а також п.8 Положення 148, згідно із яким операторам системи дозволяється обґрунтовано відмовляти, зокрема споживачу, у здійсненні робіт з припинення електропостачання у випадку відсутності забезпечення безпеки виконання таких робіт, при цьому Положення № 148, як спеціально підзаконний нормативно правовий акт, в період дії воєнного стану підлягає пріоритетному застосуванню, що кореспондується з пунктом 58 Постанови Верховного Суду по cправі №905/644/22.
У судовому засіданні 08.05.2024 проголошено скорочене судове рішення (вступну та резолютивну частини ухвали) по справі. Так, ухвалою Центрального апеляційного господарського суду зупинено провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Запоріжжяелектропостачання" на рішення Господарського суду Запорізької області від 11.01.2024 у справі №908/2455/23 до закінчення перегляду справи №908/1162/23 у касаційному порядку об`єднаною палатою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду.
Як вбачається з Єдиного державного реєстру судових рішень 03 жовтня 2025 року Верховним Судом у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду у справі № 908/1162/23 прийнято постанову. Зареєстровано: 07.10.2025. Забезпечено надання загального доступу: 08.10.2025.
Так, зазначеною постановою касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "ВІМК" залишено без задоволення. Постанову Центрального апеляційного господарського суду від 06.12.2023, у справі № 908/1162/23 залишено без змін.
Верховний Суд підтвердив, що постачання електроенергії на тимчасово окуповану територію (м. Мелітополь) є незаконним згідно зі статтею 131 Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України", тому позов постачальника про стягнення боргу задоволенню не підлягає.
Суд не став відступати від попереднього висновку (справа № 910/9680/23) і підтвердив, що факт окупації є загальновідомим і не потребує окремого рішення Кабінету Міністрів для застосування заборони.
Для територій, окупованих після лютого 2022 року, правовий режим окупації діє в силу закону, а рішення КМУ мають лише інформативний характер.
Помилкові аргументи апеляційного суду (про неможливість відслідкувати електроенергію) не є вирішальними, оскільки основний висновок про незаконність постачання на окуповану територію є правильним.
Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 02.02.2026 поновлено апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Запоріжжяелектропостачання" на рішення Господарського суду Запорізької області від 11.01.2024 у справі №908/2455/23. Розгляд апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Запоріжжяелектропостачання" на рішення Господарського суду Запорізької області від 11.01.2024 у справі №908/2455/23 призначити у судовому засіданні на 03.06.2026 року об 11:40 год.
03.02.2026 від третьої особи/Акціонерного товариства "Запоріжжяобленерго" до ЦАГС надійшло клопотання, яким просить зупинити провадження у справі до закінчення перегляду Великою Палатою Верховного Суду справи № 280/5808/23.
В обґрунтування заявленого клопотання третя особа зазначає наступне.
Постановою Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03 жовтня 2025 року у справі № 908/1162/23 фактично ототожнено сам факт окупації території з підставою для автоматичного застосування обмежень, визначених статтями 13 та 13-1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України». 
Проте такий підхід, на переконання третьої особи, не відповідає ані змісту закону, ані волі законодавця, вираженій під час прийняття відповідних змін до зазначеного Закону.
Так, згідно з пояснювальною запискою до законопроекту, яким було доповнено статті 13 та 13-1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», законодавець виходив із необхідності забезпечити баланс між реалізацією обмежувальних заходів і збереженням соціально-економічних зв`язків із територіями, що тимчасово перебувають під окупацією, аби не створювати надмірних перешкод для їх подальшої реінтеграції. Первинний проект закону передбачав, що ініціатива щодо поширення дії обмежень на нові тимчасово окуповані території належатиме Раді національної безпеки і оборони України, однак за результатами розгляду Комітетом Верховної Ради України з питань організації державної влади, місцевого самоврядування, регіонального розвитку та містобудування було запропоновано, а Верховною Радою України остаточно закріплено компетенцію саме Кабінету Міністрів України щодо прийняття рішень про поширення дії положень статей 13 і 13-1 Закону на тимчасово окуповані території, визначені пунктом 3 частини першої статті 3 цього Закону.
Відтак, для застосування обмежень, передбачених статтями 13 та 13-1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», необхідним є не лише факт визнання відповідних територій тимчасово окупованими, а й наявність окремого рішення Кабінету Міністрів України про введення відповідних обмежень господарської діяльності на цих територіях. При цьому рішення про визнання територій тимчасово окупованими, яке на момент виникнення спірних правовідносин приймалось Міністерством з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України, не може замінювати собою рішення Кабінету Міністрів України про введення обмежень, передбачених статтями 13 та 13-1 зазначеного Закону. Так само загальновідомий факт окупації певних територій сам по собі не може вважатися достатньою правовою підставою для застосування встановлених законом економічних обмежень.
Зазначена правова проблема була предметом розгляду Верховного Суду у складі суддів Касаційного адміністративного суду у справі № 280/5808/23, за результатами якого ухвалою від 05 листопада 2025 року справу передано на розгляд Великої Палати Верховного Суду саме з метою відступу від правових висновків, наведених у постанові Верховного Суду від 03 жовтня 2025 року у справі № 908/1162/23. 
У вказаній ухвалі суд касаційної інстанції констатував відсутність рішення Кабінету Міністрів України про поширення дії положень статей 13 і 13-1 Закону на тимчасово окуповані території, визначені пунктом 3 частини першої статті 3 Закону, а відтак дійшов висновку про відсутність підстав для застосування означених норм до правовідносин, що виникли на таких територіях.
Правовідносини у справі № 908/2455/23 є подібними до правовідносин, які є предметом розгляду у справі № 280/5808/23, оскільки в обох випадках вирішується питання можливості застосування обмежень, передбачених статтями 13 та 13-1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» до правовідносин, що виникли на територіях, які були фактично окуповані, але щодо яких Кабінетом Міністрів України не приймалося окреме рішення про застосування обмежень. Спільним для цих справ є також правова природа спору, що пов`язана з визначенням умов, за яких факт окупації може бути підставою для застосування економічних обмежень, установлених зазначеними статтями Закону, а відтак і з необхідністю наявності офіційного рішення Кабінету Міністрів України як передумови для поширення дії обмежень на відповідну територію.
З огляду на викладене, правовий висновок, який буде сформовано Великою Палатою Верховного Суду у справі № 280/5808/23, матиме визначальне значення для правильного вирішення спору у справі № 908/2455/23, оскільки стосується однакових правових питань та однакового кола суб`єктів. Зупинення провадження у справі № 908/2455/23 до завершення касаційного розгляду Великою Палатою Верховного Суду справи № 280/5808/23 є необхідним для забезпечення єдності судової практики, уникнення протилежних рішень у подібних правовідносинах, а також для забезпечення принципу правової визначеності, який є складовою верховенства права.
За таких обставин, керуючись пунктом 7 частини першої статті 228 та пунктом 11 частини першої статті 229 Господарського процесуального кодексу України, третя особа просить Центральний апеляційний господарський суд зупинити провадження у справі № 908/2455/23 до закінчення перегляду Великою Палатою Верховного Суду справи № 280/5808/23.
06.02.2026 від Товариства з обмеженою відповідальністю "Запоріжжяелектропостачання" до ЦАГС надійшла заява про зупининення провадження у справі № 908/2455/23 до закінчення перегляду Великою Палатою Верховного Суду справи №280/5808/23.
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 05 листопада 2025 року справу № 280/5808/23 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Слов`янський пух Україна" до Запорізької митниці про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії передано на розгляд Великої Палати Верховного Суду. Підставою для передачі стала необхідність відступу від висновків, викладених у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 07 березня 2024 року у справі № 910/9680/23 та від 03 жовтня 2025 року у справі № 908/1162/23, щодо застосування обмежень на здійснення господарської діяльності, передбачених статтями 13 та 13-1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», лише з огляду на загальновідомий факт окупації територій за відсутності відповідного рішення Кабінету Міністрів України.
Зазначеними постановами фактично ототожнено сам факт окупації території з підставою для автоматичного застосування обмежень, визначених статтями 13 та 13-1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України». Водночас законодавство в умовах воєнного стану передбачає обов`язкову наявність окремого рішення Кабінету Міністрів України про поширення означених норм на тимчасово окуповані території, передбачені пунктом 3 частини першої статті 3 цього Закону.
Правовідносини у справі № 908/2455/23 є подібними до правовідносин, які є предметом розгляду у справі № 280/5808/23, оскільки в обох випадках вирішується питання можливості застосування обмежень, передбачених статтями 13 та 13-1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», до правовідносин, що виникли на територіях, які були фактично окуповані, але щодо яких Кабінетом Міністрів України не приймалося окреме рішення про застосування обмежень. Спільним для цих справ є правова природа спору, що пов`язана з визначенням умов, за яких факт окупації може бути підставою для застосування економічних обмежень, а відтак - з необхідністю наявності офіційного рішення Кабінету Міністрів України як передумови для поширення дії обмежень на відповідну територію.
Відповідно до пункту 7 частини першої статті 228 Господарського процесуального кодексу України, суд може за заявою учасника справи зупинити провадження у справі у випадку перегляду судового рішення у подібних правовідносинах у касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду.
Враховуючи, що правовий висновок Великої Палати Верховного Суду у справі № 280/5808/23 матиме визначальне значення для правильного вирішення спору у справі № 908/2455/23, а також з метою дотримання єдності судової практики, забезпечення принципу верховенства права та юридичної визначеності, керуючись пунктом 7 частини першої статті 228 та пунктом 11 частини першої статті 229 Господарського процесуального кодексу України, Товариство з обмеженою відповідальністю "Запоріжжяелектропостачання" просить Центральний апеляційний господарський суд зупинити провадження у справі № 908/2455/23 до закінчення перегляду Великою Палатою Верховного Суду справи № 280/5808/23 та оприлюднення повного тексту судового рішення, ухваленого за результатами такого розгляду.
29.05.2026 від Товариства з обмеженою відповідальністю "Запоріжжяелектропостачання" до ЦАГС надійшла заява про зупинення провадження у справі до закінчення розгляду Великою Палатою Верховного Суду справи № 916/1218/23.
Відповідно до пункту 7 частини першої статті 228 Господарського процесуального кодексу України суд може зупинити провадження у справі за заявою учасника справи у випадку перегляду судового рішення у подібних правовідносинах у касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду.
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 07 травня 2026 року справу № 916/1218/23 за позовом Приватного акціонерного товариства "Національна енергетична компанія "Укренерго" до Акціонерного товариства "Херсонобленерго" про стягнення заборгованості за договором про врегулювання небалансів електричної енергії передано на розгляд Великої Палати Верховного Суду. Підставою для передачі стала наявність виключної правової проблеми щодо застосування статей 3, 13 та 13-1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» в частині визначення моменту, з якого територія вважається тимчасово окупованою, початку застосування обмежень, а також щодо порядку формування, використання та підтвердження даних комерційного обліку електричної енергії на тимчасово окупованих та деокупованих територіях.
Правовідносини у справі № 916/1218/23 та у справі № 908/2455/23 є подібними за змістовим, суб`єктним та об`єктним критеріями, оскільки в обох випадках спір стосується стягнення заборгованості за електричну енергію, учасниками є суб`єкти ринку електричної енергії, а правове регулювання ґрунтується на одних і тих самих нормах матеріального права, зокрема Законі України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України».
Верховний Суд встановив, що спір у справі № 916/1218/23 зачіпає інтереси значної кількості учасників ринку електричної енергії, а постанова суду касаційної інстанції матиме системний вплив, оскільки сформує прецедент для розрахунків у періоди окупації та деокупації, що є актуальним для багатьох енергетичних підприємств. Відповідно до частини четвертої статті 236 Господарського процесуального кодексу України висновки Верховного Суду щодо застосування норм права є обов`язковими для врахування іншими судами.
З огляду на викладене, правовий висновок Великої Палати Верховного Суду у справі № 916/1218/23 матиме визначальне значення для правильного вирішення спору у справі № 908/2455/23. З метою забезпечення єдності судової практики, дотримання принципу верховенства права та юридичної визначеності, а також уникнення ухвалення протилежних рішень у подібних правовідносинах, керуючись пунктом 7 частини першої статті 228 та пунктом 11 частини першої статті 229 Господарського процесуального кодексу України, Товариство з обмеженою відповідальністю "Запоріжжяелектропостачання" просить Центральний апеляційний господарський суд зупинити провадження у справі № 908/2455/23 до закінчення розгляду Великою Палатою Верховного Суду справи № 916/1218/23.
03.06.2026 від третьої особи/Акціонерного товариства "Запоріжжяобленерго" до ЦАГС надійшло клопотання про зупинення провадження до завершення перегляду Великою Палатою Верховного Суду справи № 916/1218/23.
В обґрунтування заявленого клопотання третя особа зазначає наступне.
Відповідно до пункту 7 частини першої статті 228 Господарського процесуального кодексу України, суд може зупинити провадження у справі за заявою учасника справи, якщо інша справа, яка розглядається в касаційному порядку палатою, об`єднаною палатою або Великою Палатою Верховного Суду, стосується подібних правовідносин, а висновки, які будуть зроблені у такій справі, можуть вплинути на правильне вирішення даного спору.
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 07 травня 2026 року у справі № 916/1218/23 за позовом Національної енергетичної компанії «Укренерго» до Акціонерного товариства «Херсонобленерго» про стягнення заборгованості за договором про врегулювання небалансів електричної енергії на суму 364 216 507,23 грн, зазначену справу передано на розгляд Великої Палати Верховного Суду. Підставою для такої передачі стало виявлення виключної правової проблеми, що полягає у відсутності єдиної судової практики щодо застосування статей 3, 13 та 13-1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» в частині визначення моменту, з якого територія вважається тимчасово окупованою, а також щодо особливостей формування, використання та підтвердження даних комерційного обліку електричної енергії на тимчасово окупованих та деокупованих територіях у період дії воєнного стану.
Верховний Суд у вказаній ухвалі констатував, що спір у справі № 916/1218/23 стосується періодів поставки електричної енергії як до введення воєнного стану, так і після нього, а предметом розгляду є питання правомірності стягнення заборгованості за небаланси, що виникли в умовах, коли частина території, на якій здійснюється ліцензована діяльність відповідача, перебувала у тимчасовій окупації, а інша частина була деокупована. При цьому касаційний суд дійшов висновку, що остаточне вирішення цього спору має системне значення, оскільки формуватиме правовий орієнтир для всіх учасників ринку електричної енергії, які опинилися у подібній ситуації.
З огляду на наведене, третя особа вважає, що правовідносини у справі № 916/1218/23 та у справі № 908/2455/23 є подібними за змістовим, суб`єктним та об`єктним критеріями. В обох випадках спір виник між учасниками ринку електричної енергії, предметом позовів є стягнення заборгованості за електричну енергію, а юридичний зміст правовідносин визначається одними й тими самими нормами матеріального права, зокрема, положеннями Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» та Наказом Міністерства енергетики України № 148 від 13 квітня 2022 року «Про врегулювання питань щодо постачання електричної енергії споживачам та розрахунків між учасниками роздрібного ринку електричної енергії у період дії в Україні воєнного стану», зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 22 квітня 2022 року за № 441/37777.
Крім того, як вбачається з матеріалів справи, Акціонерне товариство «Запоріжжяобленерго» зверталося до Міністерства юстиції України з листом від 18 травня 2026 року № 001-33/349 з проханням надати роз`яснення щодо застосування зазначеного Наказу Міністерства енергетики в контексті положень Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України». Лист було переадресовано до Міністерства енергетики України, і на даний час роз`яснення ще не надано, що свідчить про триваючу невизначеність у правозастосуванні та підтверджує існування виключної правової проблеми, яка має бути вирішена саме Великою Палатою Верховного Суду.
Відповідно до частини третьої статті 3 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи. При цьому частина шоста статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» та частина четверта статті 236 Господарського процесуального кодексу України передбачають обов`язковість врахування висновків Верховного Суду при застосуванні норм права.
Таким чином, правовий висновок, який буде сформовано Великою Палатою Верховного Суду у справі № 916/1218/23, матиме визначальне значення для вирішення спору у справі № 908/2455/23, оскільки стосується однакових правових питань та однакового кола суб`єктів. Зупинення провадження у справі № 908/2455/23 до завершення касаційного розгляду Великою Палатою Верховного Суду справи № 916/1218/23 є необхідним для забезпечення єдності судової практики, уникнення протилежних рішень у подібних правовідносинах, а також для забезпечення принципу правової визначеності, який є складовою верховенства права.
За таких обставин, керуючись пунктом 7 частини першої статті 228, пунктом 11 частини першої статті 229 Господарського процесуального кодексу України, третя особа просить Центральний апеляційний господарський суд зупинити провадження у справі № 908/2455/23 до закінчення перегляду Великою Палатою Верховного Суду справи № 916/1218/23.
03.06.2026 позивач та третя особа наданим процесуальним правом не скористались та не забезпечили явку в судове засідання повноважних представників. Про день і час розгляду справи всі учасники провадження у справі повідомлені належним чином, відповідно до вимог Господарського процесуального кодексу України.
Суд апеляційної інстанції враховуючи те, що участь в засіданні суду є правом, а не обов`язком сторони, дійшов висновку про можливість розгляду справи за відсутності представників позивача та третьої особи.
Щодо клопотання скаржника про долучення до матеріалів справи, доказів, які не були подані до суду першої інстанції, а саме листи Міністерства реінтеграції тимчасово окупованих територій України до ПАТ "Запоріжжяобленерго" та Національної комісії, що здійснює державне врегулювання у сферах енергетики та комунальних послуг - колегія суддів зазначає наступне.
Відсутність доказів на момент розгляду справи судом першої інстанції взагалі виключає можливість прийняття судом апеляційної інстанції додаткових доказів у порядку статті 269 ГПК України не залежно від причин неподання позивачем таких доказів.
Навпаки, саме допущення такої можливості судом апеляційної інстанції матиме наслідком порушення норм процесуального права, а також принципу правової визначеності, ключовим елементом якого є однозначність та передбачуваність, відповідний правовий висновок викладено в постанові КГС ВС 28.07.2020 у справі № 904/2104/19.
Враховуючи викладене, колегія суддів розглядає справу за наявними на момент винесення оскаржуваного рішення доказами.
Розглянувши клопотання учасників справи про зупинення провадження у справі № 908/2455/23 до закінчення перегляду Великою Палатою Верховного Суду справ № 916/1218/23 та № 280/5808/23, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для їх задоволення з огляду на таке.
Відповідно до п. 7 ч. 1 ст. 228 ГПК України, суд може за заявою учасника справи, а також з власної ініціативи зупинити провадження у справі у випадках перегляду судового рішення у подібних правовідносинах (в іншій справі) у касаційному порядку палатою, об`єднаною палатою, Великою Палатою Верховного Суду.
Зазначена норма є диспозитивною та надає суду право, а не покладає обов`язок зупиняти провадження, а відтак застосовується лише за наявності беззаперечних і достатніх підстав.
Ключовою умовою для зупинення провадження є подібність правовідносин, яка оцінюється за змістовим, суб`єктним та об`єктним критеріями, причому змістовий критерій є визначальним. Правовідносини не вважаються подібними, якщо вони відрізняються за предметом і підставами позову, умовами застосування правових норм та суб`єктним складом. У даній справі колегія суддів встановила відсутність подібності правовідносин зі справами, на які посилаються заявники.
Щодо справи № 916/1218/23. 
У цій справі позов заявлено Приватним акціонерним товариством "Національна енергетична компанія "Укренерго" до Акціонерного товариства "Херсонобленерго" про стягнення заборгованості за договором про врегулювання небалансів електричної енергії, де дані комерційного обліку частково формувалися на тимчасово окупованій території. 
Натомість у справі № 908/2455/23 предметом спору є вимога про стягнення з відповідача 9 670 550,95 грн, що складається із заборгованості за спожиту електричну енергію за договором постачання електричної енергії за період з березня 2022 року по травень 2023 року, а також 3 % річних та інфляційних втрат, нарахованих у зв`язку з простроченням виконання грошового зобов`язання.
Відмінності у правовій природі зобов`язань (врегулювання небалансів, на відміну від постачання споживачу), підставах позову та механізмі формування даних комерційного обліку свідчать про відсутність подібності правовідносин, що унеможливлює застосування пункту 7 частини першої статті 228 Господарського процесуального кодексу України.
Щодо справи № 280/5808/23. 
Ця справа розглядається в порядку адміністративного судочинства за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Слов`янський пух Україна" до Запорізької митниці про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії. Суб`єктний склад (учасники митних правовідносин), предмет та підстави позову (оскарження дій митного органу) є принципово відмінними від господарського спору про стягнення заборгованості за електричну енергію. Така відмінність виключає подібність правовідносин у розумінні процесуального закону, оскільки спільним для цих справ є лише загальний контекст застосування окремих норм Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», тоді як правова природа, суб`єктний склад та предмет спору є різними.
Крім того, суд звертає увагу, що інститут зупинення провадження є винятковим механізмом, який застосовується лише тоді, коли розгляд справи є об`єктивно неможливим до вирішення іншої справи, і зібрані докази не дозволяють самостійно встановити обставини справи. У цій справі суд має достатньо доказів для самостійного вирішення спору, а застосування норм матеріального права, зокрема Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», може бути здійснене судом без очікування висновків Великої Палати Верховного Суду в інших справах. Очікування правового висновку у справі, правовідносини в якій не є подібними, призведе до необґрунтованого затягування розгляду справи та порушення принципу розумності строків судового провадження, закріпленого у статті 2 Господарського процесуального кодексу України.
Враховуючи викладене, суд відмовляє у задоволенні клопотань про зупинення провадження у справі № 908/2455/23 до закінчення перегляду Великою Палатою Верховного Суду справ № 916/1218/23 та № 280/5808/23.
У судовому засіданні 03.06.2026 проголошено скорочене судове рішення (вступну та резолютивну частини постанови) по справі.
Відповідно до ст. 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів та вимог апеляційної скарги (ч. 1). Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ч.2). Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього (ч. 3). Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (ч. 4).
Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав. 
Судом першої інстанції та судом апеляційної інстанції встановлені наступні неоспорені обставини справи. 
Товариство з обмеженою відповідальністю «Запоріжжяелектропостачання» є постачальником електричної енергії та постачальником універсальної послуги на території Запорізької області, дія на підставі ліцензії з постачання електричної енергії споживачу, виданої постановою НКРЕКП від 31.07.2018 № 807 та постанови НКРЕКП № 1268 від 26.10.2018.
На постачальників універсальної послуги відповідно до постанови Кабінету Міністрів України Постановою від 05.06.2019 № 483 покладене спеціальний обов`язок забезпечувати загальносуспільний інтерес у процесі функціонування ринку електричної енергії, а саме забезпечувати побутових та малих непобутових споживачів електричною енергією.
15.03.2022 листом Публічне акціонерне товариство «Запоріжжяобленерго» повідомило ТОВ «Запоріжжяелектропостачання» щодо тимчасового переведення споживачів на постачання електричної енергії з ресурсу універсальних послуг з 28.03.2022 споживачів, у т.ч. ТОВ «Тепло-Мелітополь» ідентифікаційний код юридичної особи 42461094. 
16.03.2022 Товариство отримало лист ПАТ «Запоріжжяобленерго» (АКО, ОСР), від 15.03.2022 № 007-72/1649, в якому зазначено, що відповідно до наказу № 104 на постачання до ПУП переводиться споживач Товариство з обмеженою відповідальністю «Тепло - Мелітополь» (код ЄДРПОУ 42461094) з зазначенням переліку ЕІС кодів ТКО, починаючи з 28.03.2022.
06.05.2022 директором ТОВ «Тепло - Мелітополь» ОСОБА_2 подано начальнику УСБУ у Запорізькій області Борису Безрукому заяву (повідомлення) про кримінальне правопорушення за ст. 206, ст. 206-2 КК України. В повідомленні було зазначено, що 14.03.2022 на підприємство прийшла група невідомих осіб під керівництвом громадянина Тюріна Костянтина Віталійовича та повідомили, що останній буде здійснювати повноваження директора. Було замінено штатних працівників підприємства з охорони приміщень та території. Привласнено печатки та штампи підприємства, матеріальні активи, виробничі приміщення та статутні документи. 
16.05.2022 внесено до ЄРДР відомості про заяву, повідомлення про вчинення кримінального правопорушення або виявлення з іншого джерела обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення номер кримінального провадження 12022082140000344, правова кваліфікація кримінального правопорушення ч. 1 ст. 438 КК України. Короткий виклад обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення: 13.03.2022 невстановлені особи з числа військовослужбовців збройних сил та інших воєнізованих формувань російської федерації, діючи умисно в порушення законів та звичаїв війни, захопили територію майнового комплексу та адміністративну будівлю ТОВ «Тепло-Мелітополь» де знаходились печатки, штампи підприємства та цифрові фінансові підписи, за допомогою яких 08.04.2022 та 11.04.2022 з банківського рахунку ТОВ «Тепло-Мелітополь» були виведені грошові кошти на суму 1 300 000,00 грн. 
03.06.2022 внесено до ЄРДР відомості про заяву, повідомлення про вчинення кримінального правопорушення або виявлення з іншого джерела обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення номер кримінального провадження 12022082140000417, правова кваліфікація кримінального правопорушення ч. 2 ст. 28, ч. 7 ст. 111-1 КК України. Короткий виклад обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення: В період окупації міста Мелітополь Запорізької області збройними силами РФ, ОСОБА_1 , незаконно займаючи посаду директора ТОВ «Тепло-Мелітололь» за попередньою змовою з групою осіб надав допомогу представникам збройних формувань російської федерації у проведенні бойових дій проти Збройних Сил України та інших військових формувань, утворених відповідно до законів України, добровольчих формувань що були утворені або самоорганізувались для захисту незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України.
05.07.2022 Слідчим відділом Управління Служби безпеки України в Запорізькій області повідомлено про підозру ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, одруженого, з вищою освітою, зареєстрований та фактично проживаючий за адресою: АДРЕСА_1 , у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч. 2 ст. 28 ч. 7 ст. 111-1 КК України. 
Відносно фактичних обставин кримінального правопорушення у вчиненні якого підозрюється ОСОБА_1 , зокрема зазначено, що 13.03.2022 представники окупаційної адміністрації держави-агресора «Военно-гражданская администрация города Мелитополь» та представників держави-агресора із числа співробітників спецслужб російської федерації та співробітників комендатури окупаційної адміністрації держави-агресора в м. Мелітополь шляхом погроз та залякуванням директора ТОВ «Тепло-Мелітополь» (код ЄДРПОУ 42461094) ОСОБА_2 фактично заволоділи на користь окупаційної адміністрації держави-агресора «Военно-гражданская администрация города Мелитополь» всіма активами та майном ТОВ «Тепло-Мелітополь».
В подальшому, у невстановлений досудовим розслідуванням час, але не пізніше 14.03.2022, громадянин України ОСОБА_1 діючи умисно, достовірно усвідомлюючи та передбачаючи настання суспільно небезпечних наслідків, прийняв пропозицію невстановлених під час досудового розслідування осіб, із числа представників зф рф, комендатури окупаційної адміністрації держави-агресора в м. Мелітополь та гр. України ОСОБА_3 , яка очолює окупаційну адміністрацію держави-агресора у м. Мелітополь, Запорізької області, та добровільно зайняв посаду директора захопленого окупаційною адміністрацією держави-агресора «Военно-гражданская администрация города Мелитополь» підприємства - ТОВ «Тепло-Мелітополь».
Після цього, приблизно з 14.03.2022, ОСОБА_1 , користуючись наданими йому окупаційною владою незаконними владними повноваженнями, отримав безперешкодний доступ до приміщень, документації, автотранспорту та спеціальної І будівельної техніки, інших матеріальних цінностей ТОВ «Тепло-Мелітополь», після чого, в супереч діючому законодавству, фактично почав виконувати обов`язки директора зазначеного підприємства. 
02.03.2023 Товариство з обмеженою відповідальністю «Тепло-Мелітополь» звернулося до ПуАТ «Запоріжжяобленерго» та ТОВ «Запоріжжяелектропостачання» листом з повідомленням про настання обставин непереборної сили. В листі було повідомлено, зокрема про те, що 28.02.2023 ТОВ «Тепло-Мелітополь» отримало інформацію про існуючу (нараховану) підприємству заборгованість за спожиту (поставлену) електричну енергію в сумі 6 058 062,50 грн. Як стало відомо в подальшому, вказана сума нарахована оператором систем розподілу, яким є ПуАТ «Запоріжжяобленерго» та передана на адресу постачальника універсальної послуги (постачальника «останньої надії»), яким є ТОВ «Запоріжжяелектропостачання» для обліку її за договором № 2166 від 28.03.2022 та договором № 464 від 01.03.2022. 
22.03.2023 ТОВ «Запоріжжяелектропостачання» надано відповідь № 5562 з повідомленням щодо обставин укладення договорів про постачання електричної енергії та додаванням актів звіряння взаємних розрахунків за постачання електричної енергії по договорам від 28.03.2022 № 2166 та від 28.03.2022 № 4641 за період з 28.03.2022 по 28.03.2022 станом на 20.03.2023, рахунки на оплату за спожиту електричну енергію та акти прийняття-передавання товарної продукції по вказаним договорам. 
20.06.2023 ПуАТ «Запоріжжяобленерго» надіслало ТОВ «Запоріжжяелектропостачання» лист № 007-66/3402 щодо підтвердження спожитих обсягів електричної енергії споживачем ТОВ «Тепло-Мелітополь» у розрахункових періодах з 28.03.2022 по 30.04.2022 згідно із додатком. 
До позову додано рахунки на оплату за фактично спожиту електричну енергію ТОВ «Тепло-Мелітополь» та акти прийняття-передавання товарної продукції, а саме: №54002166220319 від 31.03.2022 на суму 725411,01 грн; № 54002166220419 від 30.04.2022 на суму 2 625 445,81 грн; № 54002166220519 від 31.05.2022 на суму 134 631,65 грн; №54002166220619 від 30.06.2022 на суму 22 525,82 грн; № 54002166220719 від 31.07.2022 на суму 49 285,97 грн; № 54002166220819 від 31.08.2022 на суму 44688,86 грн; рахунок №54002166220919 від 30.09.2022 на суму 38750,22 грн; № 54002166221019 від 31.10.2022 на суму 499691,57 грн; № 54002166221119 від 30.11.2022 на суму 1 169 856,50 грн; рахунок № 54002166221219 від 31.12.2022 на суму 747 775,09 грн; рахунок № 54002166230119 від 31.01.2023 на суму 789 284,23 грн; рахунок № 54002166230219 від 28.02.2023 на суму 918 641,38 грн. Докази надсилання 06.07.2023 актів приймання-передачі та рахунків на оплату на електронну адресу ОСОБА_2: ІНФОРМАЦІЯ_2 
Позивач вважає, що неналежне виконання умов договору про постачання електричної енергії призвело до утворення заборгованості за спожиту електричну енергію, яку просить стягнути з відповідача.
Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції виснував, що між позивачем (ТОВ «Запоріжжяелектропостачання») та відповідачем (ТОВ «Тепло-Мелітополь») не було укладено договору про постачання електричної енергії у встановленому законом порядку, оскільки відповідач не підписував заяви-приєднання, не оплачував рахунки та фактично не споживав електричну енергію в період, за який заявлено позовні вимоги.
Місцезнаходженням відповідача у спірний період (з березня 2022 року до травня 2023 року) була тимчасово окупована територія міста Мелітополь Запорізької області, що підтверджується наказами Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій та постановою Кабінету Міністрів України № 1364. 
Відповідно до статті 13 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», здійснення господарської діяльності на тимчасово окупованій території дозволяється виключно після зміни податкової адреси на іншу територію України. 
Відповідач змінив місцезнаходження лише 13 березня 2023 року, тобто після закінчення більшої частини спірного періоду, а відтак правочини, вчинені до цього часу, є нікчемними.
Крім того, суд зазначив, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами факту постачання електричної енергії відповідачу у спірний період, оскільки дані комерційного обліку надавалися адміністратором обліку (ПАТ «Запоріжжяобленерго») без урахування неможливості відповідача впливати на обсяги спожитої енергії на захоплених виробничих потужностях. Також позивачем не надано доказів надсилання або вручення відповідачу рахунків та актів приймання-передачі у встановленому порядку, що унеможливлює застосування положень про приєднання до публічного договору шляхом оплати рахунка або фактичного споживання.
Отже, суд дійшов висновку про недоведеність позовних вимог, у зв`язку з чим відмовив у задоволенні позову повністю.
Колегія суддів погоджується з такими висновками з огляду на наступне.
З урахуванням доводів і вимог апеляційної скарги, в порядку частини 1 статті 269 Господарського процесуального кодексу України, колегією суддів перевіряється правильність висновків суду першої інстанції в частині оспорюваних сторонами обставин справи відносно того, що між позивачем та відповідачем було укладено договір про постачання електричної енергії споживачу № 2166 від 28.03.2022.
В постанові Верховного Суду від 27.11.2019р. у справі № 923/236/19, викладено наступний правовий висновок:
«Верховний Суд зауважує, що відповідно до п.п. 4, 5 ч. 3 ст. 162 ГПК України позовна заява повинна містити в т.ч. зміст позовних вимог: спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні; якщо позов подано до кількох відповідачів - зміст позовних вимог щодо кожного з них; виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини; правові підстави позову.
Предмет спору - це об`єкт спірних правовідносин, щодо якого виник спір між позивачем і відповідачем. Під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення.
Підстава позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги. Такі обставини складають юридичні факти, які тягнуть за собою певні правові наслідки. Підставу позову становлять фактична й правова підстава. Фактична підстава позову - це юридичні факти, на яких ґрунтуються позовні вимоги позивача до відповідача. Правова підстава позову - це посилання в позовній заяві на закони та інші нормативно-правові акти, на яких ґрунтується позовна вимога позивача. Правильне встановлення підстави позову визначає межі доказування, є гарантією прав відповідача на захист проти позову.
Предметом позову Товариства з обмеженою відповідальністю Запоріжжяелектропостачання до відповідача є матеріально - правова вимога про стягнення основної заборгованості за спожиту електричну енергію за період березня 2022 року - травень 2023 року в розмірі 9 484 842,14 грн, 3% річних в розмірі 69 218,99 грн, інфляційні нарахування в розмірі 116 489,82 грн. Враховуючи, що вимога щодо стягнення грошових коштів є за своєю суттю похідною вимогою і грунтується на умовах укладеного між суб`єктами господарювання (підприємствами) правочину.
Як встановлено ст. 11 Цивільного кодексу України та ст.174 Господарського кодексу України, господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.
Стаття 627 ЦК України закріплює свободу договору, тобто відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Відповідно до положень ст. 509 ЦК України та ст. 173 ГК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Згідно з п. 14 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про ринок електричної енергії», учасники ринку електричної енергії провадять свою діяльність на ринку електричної енергії на договірних засадах. Для забезпечення функціонування ринку електричної енергії укладається, серед іншого, договір про постачання електричної енергії споживачу.
Умови постачання електричної енергії, права та обов`язки електропостачальника і споживача визначаються договором постачання електричної енергії споживачу (ч. 7 ст. 56 Законом України «Про ринок електричної енергії»).
Регулятор затверджує примірний договір постачання електричної енергії споживачу, типовий договір постачання електричної енергії споживачу на умовах надання універсальної послуги та типовий договір постачання електричної енергії споживачу постачальником "останньої надії" (ч. 7 ст. 56 Законом України «Про ринок електричної енергії»).
Правове регулювання правовідносин, пов`язаних з виробництвом, передачею, розподілом, купівлею-продажем, постачанням електричної енергії регулюються зокрема Законом України «Про ринок електричної енергії» та Правилами роздрібного ринку електричної енергії», затвердженими постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг № 312 від 14-03.2018 (ПРРЕЕ).
Відповідно до ч. 8 ст. 16 Закону України «Про ринок електричної енергії» у разі введення особливого періоду електроенергетичні підприємства діють згідно із Законом України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» і нормативно-правовими актами центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізацію державної політики в електроенергетичному комплексі, які регулюють функціонування електроенергетики в умовах особливого періоду.
Міністерством енергетики України 4 березня 2022 року у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України на підставі указів Президента України про введення воєнного стану в Україні прийнято наказ № 104 «Щодо проведення розрахунків на ринку електричної енергії» (наказ № 104).
Згідно з положеннями наказу № 104, Тимчасово на період дії воєнного стану в Україні та впродовж 30 днів після завершення воєнного стану споживачі електричної енергії, які станом на 01 березня 2022 року не перебували на постачанні постачальником "останньої надії" та яким припиняється постачання електричної енергії поточним постачальником, переводяться на постачання до електропостачальника, на якого покладено спеціальні обов`язки постачальника універсальних послуг.
Електропостачальнику, на якого покладено спеціальні обов`язки постачальника універсальних послуг, здійснювати постачання електричної енергії такому споживачу з дня, наступного за днем припинення постачання попереднім постачальником.
Переведення споживача на постачальника універсальних послуг здійснює оператор системи розподілу шляхом зміни записів в реєстрах точок комерційного обліку постачальників електричної енергії.
Постачання електричної енергії зазначеним у пункті 1 цього наказу споживачам (незалежно від величини договірної потужності їх електроустановок) здійснюється електропостачальником, на якого покладено спеціальні обов`язки постачальника універсальних послуг, за ціною, встановленою на рівні ціни універсальної послуги для малих непобутових споживачів.
На споживачів електричної енергії, які станом на 01 березня 2022 року перебували на постачанні постачальником «останньої надії», норми цього наказу не поширюються.
Постачальник «останньої надії» постачає електричну енергію споживачу на весь період дії воєнного стану та впродовж 30 днів після його припинення.
Наказом Міністерства енергетики України від 13.04.2022 № 148 (зареєстровано в Міністерстві юстиції України 22.04.2022 за № 441/37777) затверджено «Положення про особливості постачання електричної енергії споживачам та розрахунків між учасниками роздрібного ринку електричної енергії у період дії в Україні воєнного стану», затвердженого 10.10.2023 наказом Міністерства енергетики України № 307 вказаний наказ визнано таким, що втратив чинність.
Відповідно до п. 4 вказаного Положення було визначено, що постачальник універсальних послуг (ПУП) зобов`язаний здійснювати постачання електричної енергії споживачу електричної енергії відповідно до пункту 2 цього Положення (незалежно від величини договірної потужності його електроустановок) з дня наступного за днем припинення постачання попереднім постачальником. 
Споживач та ПУП зобов`язані оформити договірні відносини протягом 10 робочих днів з дня зміни записів в реєстрах точок комерційного обліку або шляхом приєднання до публічного договору який затверджується НКРЕКП.
Типовий договір про постачання та розподіл електричної енергії на території колективного побутового споживача, затверджено постановою НКРЕКП від 18.07.2019 №1525. 
Відповідно до п. 7 постанови «Про затвердження Правил роздрібного ринку електричної енергії» № 312 від 14.03.2018, договір про постачання електричної енергії постачальником універсальних послуг укладається шляхом приєднання до умов договору про постачання електричної енергії постачальником універсальних послуг, опублікованого в засобах масової інформації та на веб-сайті постачальника, шляхом оплати рахунка, отриманого від постачальника універсальної послуги, або фактичного споживання будь-яких обсягів електричної енергії (за умови надання рахунка постачальником універсальної послуги), або підписання заяви-приєднання до умов договору про постачання електричної енергії постачальником універсальних послуг. 
Відповідно до п. 1.2.1 ПРРЕЕ, на роздрібному ринку електричної енергії споживання та використання електричної енергії для потреб електроустановки споживача здійснюється за умови забезпечення розподілу/передачі та продажу (постачання) електричної енергії на підставі договорів про розподіл/передачу, постачання електричної енергії, надання послуг комерційного обліку, які укладаються відповідно до цих Правил, Кодексу системи передачі, Кодексу систем розподілу та Кодексу комерційного обліку.
Згідно із п. 1.2.15 ПРРЕЕ, укладення, внесення змін, продовження строку дії чи розірвання будь-якого із договорів, передбаченого цими Правилами, здійснюється відповідно до вимог законодавства та цих Правил.
Договори, передбачені цими Правилами, укладаються у письмовій формі в паперовому або в електронному вигляді.
Для укладення договору шляхом приєднання до умов договору, друга сторона підписує заяву-приєднання.
Договір може бути укладений, змінений та розірваний за допомогою інформаційно-комунікаційних систем та/або засобів електронної комунікації, зокрема через особистий кабінет у вигляді електронного документа.
Відповідно до п. 3.1.1 ПРРЕЕ, постачання (продаж) електричної енергії споживачу здійснюється за договором про постачання електричної енергії споживачу обраним споживачем електропостачальником, який отримав відповідну ліцензію, за вільними цінами, крім постачання електричної енергії постачальником універсальної послуги або постачальником «останньої надії». Ціни (тарифи) на послуги постачальника універсальних послуг, постачальника «останньої надії» визначаються у встановленому законодавством порядку.
Електропостачальник розміщує у відкритому доступі форму відповідного договору, який пропонується споживачам для укладення. До договору про постачання електричної енергії споживачу або договору про постачання електричної енергії постачальником універсальних послуг відповідний електропостачальник має розробити з урахуванням вимог законодавства публічні комерційні пропозиції та розмістити їх на власному офіційному вебсайті, про що повідомити Регулятора, п. 3.1.5 ПРРЕЕ (в редакції станом на 28.03.2022).
Договір між електропостачальником та споживачем укладається, як правило, шляхом приєднання споживача до розробленого електропостачальником договору на умовах комерційної пропозиції, опублікованої електропостачальником.
У разі офіційного оприлюднення комерційної пропозиції електропостачальник не має права відмовити споживачу у приєднанні до договору на умовах цієї комерційної пропозиції, якщо технічні засоби вимірювання та обліку електричної енергії забезпечують виконання сторонами умов комерційної пропозиції. На вимогу споживача електропостачальник має надати письмовий примірник договору, підписаний з його боку, п. 3.1.7 ПРРЕЕ (в редакції станом на 28.03.2022).
На офіційному сайті ТОВ «Запоріжжяобленерго» було опубліковано публічний договір для споживачів, які приєднуються до ПУП за наказом № 104/148.
Розрахунки за електричну енергію та послуги, що надаються на роздрібному ринку, між учасниками цього ринку здійснюються у грошовій формі відповідно до укладених договорів, п. 4.1 ПРРЕЕ.
Дані, необхідні для формування платіжних документів, у тому числі щодо обсягів електричної енергії, надаються учасникам роздрібного ринку адміністратором комерційного обліку в порядку, встановленому Кодексом комерційного обліку. На підставі отриманих даних відповідно до умов договору (обраної споживачем комерційної пропозиції) сторони складають акти прийому-передачі проданих товарів та/або наданих послуг, п. 4.3 ПРРЕЕ. 
Розрахунки між споживачем та електропостачальником (іншими учасниками роздрібного ринку, якщо вони беруть участь у розрахунках) здійснюються згідно з даними, отриманими від адміністратора комерційного обліку в порядку, передбаченому Кодексом комерційного обліку, про обсяги поставленої, розподіленої (переданої) та купленої електричної енергії. Плата за спожиту протягом розрахункового періоду електричну енергію вноситься не пізніше 20 числа наступного місяця, якщо договором не встановлено іншого терміну, п. 4.12 ПРРЕЕ.
Згідно з п. п. 4.13, 4.14 ПРРЕЕ, для здійснення розрахунків за фактично спожиту електричну енергію електропостачальник має сформувати та виставити споживачу платіжний документ у паперовій або електронній формі (у випадку згоди споживача на отримання електронного платіжного документа), на підставі даних комерційного обліку, отриманих у порядку, передбаченому Кодексом комерційного обліку.
Як було встановлено судами, функції адміністратора комерційного обліку в Запорізькій області виконує ПуАТ «Запоріжжяобленерго», останнім надавалися ТОВ «Запоріжжяелектропостачання» дані щодо фактичного обсягу спожитої ТОВ «Тепло-Мелітополь» електричної енергії з щомісячною розбивкою за ЕІС - кодом точки комерційного обліку за період березень 2022 року по травень 2023 року. 
Як встановлено судами та вбачається з матеріалів справи, ТОВ «Запоріжжяелектропостачання» надіслало на електронну адресу директора відповідача ОСОБА_2: ІНФОРМАЦІЯ_2 - 06.07.2023. Крім того рахунки на оплату та акти прийняття-передавання товарної продукції були надіслані відповідачу листом від 22.03.2023.
З огляду на викладене, колегія суддів поділяє висновки суду першої інстанції, що між позивачем та відповідачем не укладено договір № 2166 від 28.03.2022 та споживачем не вибиралася комерційна пропозиція до вказаного договору, оскільки Товариство з обмеженою відповідальністю «Тепло-Мелітополь» не підписувало заяву-приєднання до умов договору про постачання електричної енергії постачальником універсальних послуг, не оплачувало рахунки, які були надіслані позивачем відповідачу листом від 22.03.2023, та фактично не споживало будь-який обсяг електричної енергії за умови надання рахунків на оплату лише в березні 2023 року, та заволодіння виробничими потужностями незаконними військовими формування російської федерації з 13.03.2022, що підтверджується витягом з Єдиного реєстру досудових розслідувань за №№ 1, 33 та повідомленням про підозру від 05.07.2022 ОСОБА_1. 
Верховний Суд у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду переглянув у касаційному порядку постанову Центрального апеляційного господарського суду від 06.12.2023 у справі № 908/1162/23 про стягнення боргу за спожитий у листопаді - грудні 2022 року обсяг електроенергії на об`єкті, який знаходиться у місті Мелітополі. При цьому, колегія суддів звертає увагу на те, що до закінчення перегляду судового рішення Верховним Судом у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду у справі №908/1162/23 зупинялося апеляційне провадження у цій справі № 908/2455/23.
Предметом розгляду Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду було питання застосування частини другої статті 13 та частини другої статті 13-1 Закону № 1207-VII до правовідносин, які виникли у період із лютого 2022 року по грудень 2022 року, тобто до прийняття Кабінетом Міністрів України постанови від 06.12.2022 № 1364 «Деякі питання формування переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією» та затвердження Міністерством з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України наказу від 22.12.2022 № 309 «Про затвердження Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією».
Відповідно до пунктів 1, 3 частини першої статті 3 Закону № 1207-VII для цілей цього Закону тимчасово окупованою територією визначається: сухопутна територія тимчасово окупованих Російською Федерацією територій України, водні об`єкти або їх частини, що знаходяться на цих територіях (пункт 1); інша сухопутна територія України, внутрішні морські води і територіальне море України, визнані в умовах воєнного стану тимчасово окупованими у встановленому Кабінетом Міністрів України порядку (пункт 3).
Так, у справі № 908/1162/23 Верховний Суд у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду, залишаючи постанову суду апеляційної інстанції про відмову в позові без змін, зокрема, виснував, що Законом України від 16.11.2022 № 2764-ІХ «Про внесення змін до Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» щодо деяких питань визначення правового статусу тимчасово окупованих територій України в умовах воєнного стану» (далі - Закон № 2764-ІХ) частину третю статті 1 Закону № 1207-VII було викладено в редакції, відповідно до якої дата початку і дата завершення тимчасової окупації територій, передбачених пунктом 3 частини першої статті 3 цього Закону, визначаються Кабінетом Міністрів України.
Діюча редакція цієї норми (згідно зі змінами, внесеними Законом України від 11.04.2023 № 3050-IX «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо звільнення від сплати екологічного податку, плати за землю та податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за знищене чи пошкоджене нерухоме майно») вказує, що дата початку і дата завершення тимчасової окупації територій, які передбачені у пункті 3 частини першої статті 3 цього Закону, визначаються у встановленому Кабінетом Міністрів України порядку.
Як зазначив Верховний Суд у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду, із 07.05.2022 ані пункт 7 частини першої статті 1-1, ані пункт 1 частини третьої статті 3 Закону № 1207-VII не містили (і зараз також не містять) жодних посилань на те, що статус тимчасово окупованих вказані у них території набувають залежно від наявності чи відсутності (а так само і дати ухвалення) будь-якого рішення того чи іншого повноважного органу державної влади України - РНБО, Кабінету Міністрів України чи іншого органу в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.
Кабінет Міністрів України 06.12.2022 затвердив постанову № 1364 «Деякі питання формування переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією», відповідно до якої перелік територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією, затверджується Міністерством з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України за формою згідно з додатком за погодженням з Міністерством оборони України з урахуванням пропозицій відповідних обласних, Київської міської військових адміністрацій.
Наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України від 22.12.2022 № 309 «Про затвердження Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією», зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 23.12.2022 за № 1668/39004, датою окупації Мелітопольської міської територіальної громади визначено 25.02.2022.
Однак відповідно до регулювання, запровадженого Законом України від 21.04.2022 №2217-ІХ «Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання правового режиму на тимчасово окупованій території України», правовий статус тимчасово окупованої Російською Федерацією території в розумінні пункту 1 частини першої статті 3 Закону № 1207-VII не залежить від того, чи ухвалив (і якщо ухвалив - то коли саме) той чи інший повноважний орган державної влади України (РНБО, Кабінет Міністрів України чи інший орган в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України) рішення про визнання певної частини території України тимчасово окупованою. Таке рішення повноважного органу державної влади України (зокрема - і Кабінету Міністрів України) для територій, визначених у пункті 1 частини першої статті 3 Закону № 1207-VII, має не конститутивне, а лише інформативне значення, з публічною достовірністю підтверджуючи конкретну дату, з якої фактична окупація певної частини території України почалася чи припинилася.
З огляду на викладене у постанові від 03.10.2025 у справі № 908/1162/23 Верховний Суд у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду дійшов висновку про відсутність підстав для відступу від висновку, викладеного Верховним Судом у постанові від 07.03.2024 у справі № 910/9680/23, про поширення положень статті 13-1 Закону № 1207-VII на території, тимчасово окуповані в період воєнного стану, лише з огляду на загальновідомий факт окупації таких територій за відсутності відповідного рішення Кабінету Міністрів України.
Верховний Суд у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду, залишаючи без змін постанову суду апеляційної інстанції у справі № 908/1162/23 про відмову в позові, зазначив про те, що: «… підставою для відмови в позові у цій справі, враховуючи положення статті 13-1 Закону № 1207-VII, є заборона передачі електроенергії відповідачу, оскільки факт тимчасової окупації міста Мелітополь є загальновідомим фактом, що не потребує окремого доказування у даному судовому провадженні».
Колегія суддів під час перегляду рішення господарського суду у цій справі №908/2455/23 ураховує наведені висновки Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду, викладені у постанові від 03.10.2025 у справі №908/1162/23, відповідно до положень частини четвертої статті 236 ГПК України, оскільки правовідносини у справах є подібними за змістовним критерієм.
Як вбачається з матеріалів цієї справи, ТОВ «Тепло-Мелітополь» (ідентифікаційний код юридичної особи 42461094) станом на 28.03.2022 (на час тимчасового переведення споживачів на постачання електричної енергії з ресурсу постачальника універсальних послуг ) зареєстроване за адресою: Україна, 72312, Запорізька область, м. Мелітополь, вул.Покровська, буд. 61.
Апеляційний господарський суд у цій справі встановив, що відповідно до наказу Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України від 22.12.2022 № 309 "Про затвердження Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією" зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 23.12.2022 за №1668/39004, датою окупації Мелітопольської міської територіальної громади визначено 25.02.2022.
Позивач у цій справі просив стягнути з Відповідача заборгованість за спожиту електричну енергію за період березня 2022 року - травень 2023 року в розмірі 9 484 842,14 грн, 3% річних в розмірі 69 218,99 грн, інфляційні нарахування в розмірі 116 489,82 грн.
Тобто, позивач просив суд стягнути з ТОВ «Тепло-Мелітополь» заборгованість за поставлену ним електроенергію у період, коли м. Мелітополь, де територіально знаходиться відповідач, з 25.02.2022 вже було тимчасово окуповано військами Російської Федерації.
Таким чином, ураховуючи правові висновки об`єднаної палати Касаційного господарського суду у справі №908/1162/23, апеляційний господарський суд констатує, що доводи апеляційної скарги не знайшли своє підтвердження та висновує, що підставою для відмови у позові у цій справі, враховуючи положеннястатті 13-1 Закону № 1207-VII, є заборона передачі електроенергії на тимчасово окуповану територію, при цьому факт тимчасової окупації міста Мелітополь Мелітопольської міської територіальної громади з 25.02.2022 є загальновідомим, що не потребує окремого доказування у цьому судовому провадженні.
Згідно з частиною третьоюстатті 75 ГПК Україниобставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.
Загальновідомі факти, коли вони визнані такими судом, не потребують доказування.
Загальновідомість того чи іншого факту може мати різні межі. Він може бути відомий у межах країни, окремої області, населеного пункту. Це об`єктивні межі загальновідомості певного юридичного факту.
Крім об`єктивних меж загальновідомість певного юридичного факту має і суб`єктивні межі: даний факт повинен бути відомий не тільки певним особам (наприклад, мешканцям населеного пункту), але й всьому складу суду, який розглядає справу ( Постанова КГС ВС від 19.06.2018 у справі № 922/3946/16)
Загальновідомість обставин полягає в тому, що вони відомі широкому загалу, зокрема й суду та учасникам справи.
Загальновідомість того чи іншого факту є відносною і залежить від різних факторів, у тому числі від:
- часу, що сплинув після події,
- поширеності інформації про подію (факт) загалом у державі чи в певній місцевості (Постанова КГС ВС від 10.03.2020 у справі № 910/8395/19).
Судова колегія вважає за необхідне зазначити, що доведення/недоведення позивачем обставин фактичної поставки електроенергії на тимчасово окуповану територію, як і здійснення оплати за неї, не має правового значення для вирішення спору у цій справі.
Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 31.03.2026 у справі № 916/5429/23, від 09.03.2026 у справі № 908/2241/23, від 05.03.2026 у справі №908/3151/23, від 04.03.2026 у справі № 916/1946/23, від 04.11.2025 у справі № 922/5404/23, від 23.10.2025 у справі № 916/1650/23.
З урахуванням викладеного, позов про стягнення заборгованості за електричну енергію за період березня 2022 року - травень 2023 року в розмірі 9 484 842,14 грн, 3% річних в розмірі 69 218,99 грн, інфляційні нарахування в розмірі 116 489,82 грн. не підлягає задоволенню.
Таким чином, за встановлених обставин цієї справи рішення господарського суду про відмову у позові з огляду на приписи статті 13-1 Закону № 1207-VII є правильною по суті і підлягає залишенню без змін з мотивів, викладених у цій постанові.
Інші аргументи скаржника були розглянуті колегією суддів, між тим вони не спростовують висновків суду про наявність підстав для задоволення позову.
Підсумовуючи вищенаведене, апеляційний суд вважає, що викладені в апеляційній скарзі доводи не можуть бути підставами для скасування рішення місцевого господарського суду, оскільки вони не підтверджуються належними доказами, ґрунтуються на неправильному тлумаченні скаржником норм матеріального та процесуального права і не впливають на юридичну оцінку обставин справи, здійснену господарським судом у відповідності до норм чинного законодавства, що у сукупності виключає можливість задоволення апеляційної скарги.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів Скаржника та їх відображення у судовому рішенні, питання вичерпності висновків суду, суд апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі "Проніна проти України" (Рішення ЄСПЛ від 18.07.2006 р. ). Зокрема, ЄСПЛ у своєму рішенні зазначив, що п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.
У даній справі суд дійшов висновку, що скаржникові було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.
З огляду на приписи ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини від 23.02.2006 р." Конвенція застосовується судами України як частина національного законодавства, а практика ЄСПЛ, через рішення якого відбувається практичне застосування Конвенції, застосовується судами як джерело права.
За змістом ст. 236 ГПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.
Згідно із ст. 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Скаржник, звертаючись з апеляційною скаргою, не довів неправильного застосування судом норм матеріального і процесуального права як необхідної передумови для скасування прийнятого у справі рішення.
За таких обставин та з урахуванням меж розгляду апеляційної скарги в порядку ст.269 ГПК України, апеляційна скарга задоволенню не підлягає, а оскаржуване рішення підлягає залишенню без змін.
У зв`язку з відмовою в задоволенні апеляційної скарги, згідно з вимогами ст. 129 ГПК України, витрати по сплаті судового збору за її подання і розгляд покладаються на скаржника.
Керуючись ст. ст. 269, 270, 275, 276, 282-284, 287 Господарського процесуального кодексу України, Центральний апеляційний господарський суд, - 

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Запоріжжяелектропостачання" на рішення Господарського суду Запорізької області від 11.01.2024 у справі №908/2455/23 - залишити без задоволення.
Рішення Господарського суду Запорізької області від 11.01.2024 у справі №908/2455/23 - залишити без змін.
Витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покласти на скаржника.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення. Право касаційного оскарження, строк на касаційне оскарження та порядок подання касаційної скарги передбачено статтями 286-289 Господарського процесуального кодексу України.
Повна постанова складена 13.07.2026.

Головуючий суддя О.В. Чус

Суддя М.О. Дармін

Суддя І.М. Кощеєв