| Справа № 591/8444/26 Провадження № 3/591/2044/26

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
11 серпня 2026 року Зарічний районний суд міста Суми у складі: головуючої судді Косар А. І., за участю ОСОБА_1 у статусі особи, який притягається до адміністративної відповідальності, розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Суми матеріали справи про адміністративне правопорушення, які надійшли від Управління патрульної поліції в Сумській області Департаменту патрульної поліції Національної поліції України стосовно:

ОСОБА_1 , дата народження: ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянство: України, проживає за адресою: АДРЕСА_1 , військовослужбовець, 
про притягнення до адміністративної відповідальності за частиною п`ятою статті 126 Кодексу України про адміністративні правопорушення (КУпАП)
установила:

Згідно протоколу про адміністративне правопорушення серії ЕПР1 № 712659 від 07.07.2026, 07.07.2026 00:26:00 м. Суми вул. Харківська, 3 водій ОСОБА_1 керував транспортним засобом KIA SORENTO днз НОМЕР_1 не маючи права керувати таким транспортним засобом, правопорушення вчинено повторно протягом року, чим порушив п. 2.1. а ПДР. Технічний засіб відеозапису:MOTOROLA SOLUTIONS VB400, 470807,470830. 

Дії ОСОБА_1 поліцейським уповноваженого підрозділу поліції кваліфіковано за ч. 5 ст. 126 КУпАП. 

ОСОБА_1 у судовому засіданні заявив клопотання про закриття провадження з тих підстав, що він є діючим військовослужбовцем і на час зупинки транспортного засобу під його керуванням слідував згідно бойового розпорядження командира. 

Вислухавши доводи ОСОБА_1 , перевіривши матеріали справи і дослідивши доводи поданого клопотання, суд вважає, що вказане вище клопотання підлягає задоволенню з таких підстав.

Законодавство України про адміністративне правопорушення складається з КУпАП та інших законів України (ч. 1 ст. 2 КУпАП), а згідно положень ст. 9 Конституції України, ст. 19 ЗУ «Про міжнародні договори» та ст. 17 ЗУ «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» усталена судова практика ЄСПЛ є частиною національного законодавства та обов`язкова до застосування судами як джерело права.

Відповідно до ст. 7 КУпАП ніхто не може бути підданий заходу впливу у зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. 
Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності. Застосування уповноваженими на те органами і посадовими особами заходів адміністративного впливу провадиться в межах їх компетенції, у точній відповідності з законом.
Відповідно до вимог стст. 245, 251, 252, 280 КУпАП суд зобов`язаний повно, всебічно та об`єктивно з`ясувати всі обставини справи, дослідити в судовому засіданні наявні у справі докази, дати їм належну правову оцінку і, в залежності від встановленого, прийняти мотивоване законне рішення. 

У відповідності до ст. 283 КУпАП постанова про адміністративне правопорушення повинна містити, окрім усього, опис обставин, встановлених під час розгляду справи.

Відповідно до ст. 251 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь - які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган ( посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. 

В розділі 2 Правил дорожнього руху України закріплено обов`язки і права водіїв механічних транспортних засобів.

Відповідно до пункту 2.1 ПДР України водій механічного транспортного засобу повинен мати при собі посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії, реєстраційний документ на транспортний засіб, поліс (сертифікат) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

За приписами пункту 2.4 ПДР України на вимогу працівника поліції водій повинен зупинитися дотриманням вимог цих Правил та згідно пункту 2.4 «а» пред`явити для перевірки документи, зазначені у пункті 2.1 Правил дорожнього руху. Аналогічні положення закріплені законодавцем у статті 16 Закону України «Про дорожній рух».

З аналізу вищенаведених норм вбачається, що згідно законодавства України на вимогу поліцейського, водій транспортного засобу зобов`язаний пред`являти для перевірки посвідчення водія, реєстраційний документ на транспортний засіб та страховий поліс (сертифікат).

Тобто, з наведених вище правових норм - право органів Національної поліції перевіряти наявність зазначених у пункті 2.1 ПДР України документів кореспондується із обов`язком водія мати при собі та на вимогу працівника поліції пред`явити такі документи.

Дана правова позиція викладена у Постанові Касаційного адміністративного суду Верховного Суду від 25.03.2019 у справі №127/19283/17.

Також в Постанові Касаційного кримінального суду Верховного суду від 20.10.2020 справа №444/2115/17 зазначено, що невиконання вимоги працівника поліції, яка, очевидно, входить до кола його повноважень, не може бути визнане правомірним, якщо особа, виходячи зі своєї оцінки ситуації, вважає таку вимогу безпідставною, і навіть якщо в подальшому виявиться, що ця вимога ґрунтувалася на неправильній оцінці ситуації поліцейським і не мала достатніх підстав.

Частиною ч. 5 ст. 126 КУпАП передбачено адміністративну відповідальність, за повторне протягом року керування транспортним засобом особою, яка не має права керування таким засобом (тобто не отримувала його взагалі або позбавлена судом).

З аналізу вищенаведених норм вбачається, що повторне протягом року керування транспортним засобом особою, яка не має права керування таким транспортним засобом є підставою для притягнення особи до адміністративної відповідальності в порядку ч. 5 ст. 126 КУпАП.

Стандарт доведення вини «поза розумним сумнівом» означає, що при доведенні винуватості особи не повинно залишатися жодного «розумного сумніву» в цьому, тоді як наявність такого «розумного сумніву» у винуватості особи є підставою для його виправдання.

Обов`язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених статтею 255 цього Кодексу. 

Згідно долучених до протоколу про адміністративне правопорушення відеозаписів поліцейськими зупинений т/з під керуванням ОСОБА_1 за порушення ПДР. ОСОБА_1 поліцейському повідомив, що перебуває на військовій службі та на час зупинки т/з слідує згідно бойового розпорядження. Предоставив військовий квиток.
Судом також досліджено наданий  ОСОБА_1 доказ, а саме Витяг з журналу бойових дій військової частини НОМЕР_2 у липні 2026 року щодо видачі бойових наказів командира роти щодо забезпечення бойової роботи, життєдіяльності та технічної підтримки позицій РЕБ, у тому числі щодо солдата ОСОБА_1 07.07.2026.
Наведені докази є належними, допустимими та достатніми для висновку про те, що на момент зупинки транспортного засобу 07.07.2026 о 00:26:00  ОСОБА_1 виконував обов`язки військової служби.
Відповідно до ст. 17 КУпАП особа, яка діяла в стані крайньої необхідності, необхідної оборони або яка була в стані неосудності, не підлягає адміністративній відповідальності, а згідно ст. 18 цього Кодексу не є адміністративним правопорушенням дія, яка хоч і передбачена цим Кодексом або іншими законами, що встановлюють відповідальність за адміністративні правопорушення, але вчинена в стані крайньої необхідності, тобто для усунення небезпеки, яка загрожує державному або громадському порядку, власності, правам і свободам громадян, установленому порядку управління, якщо ця небезпека за даних обставин не могла бути усунута іншими засобами і якщо заподіяна шкода є менш значною, ніж відвернена шкода.

Таким чином, однією з найважливіших умов правомірності акта крайньої необхідності є те, що за таких обставин небезпека не може бути усунута іншими засобами, тобто засобами, не пов`язаними із заподіянням шкоди іншим охоронюваним законом інтересам.

Спосіб збереження охоронюваного законом інтересу за рахунок іншого повинен бути саме крайнім. Якщо для запобігання небезпеки, що загрожує, в особи є шлях, не пов`язаний із заподіянням шкоди, вона повинна обрати саме цей шлях. Інакше посилання на стан крайньої необхідності виключається. Шкода, заподіяна в стані крайньої необхідності, повинна бути менш значною, ніж відвернена шкода. Заподіяння шкоди, рівної тій, що могла бути спричинена, або шкоди більшої, не може бути виправдана станом крайньої необхідності. Зокрема не можна рятувати одне благо за рахунок заподіяння шкоди рівноцінному благу. Питання про те, яку шкоду вважати більш значною, а яку менш, є питанням факту й вирішується в кожному конкретному випадку залежно від конкретних обставин справи. В основу оцінки шкоди заподіяної й шкоди відверненої повинні бути покладені як об`єктивний, так і суб`єктивний критерії, проте визначальним має бути об`єктивний критерій.

У контексті встановлених у цій справі обставин підлягає врахуванню те, що в умовах дії правового режиму воєнного стану забезпечення обороноздатності держави, належне та своєчасне виконання бойових розпоряджень, підтримання бойової готовності військових підрозділів, а також захист життя, здоров`я і безпеки цивільного населення становлять першочерговий та безумовний обов`язок військовослужбовців Збройних Сил України.

Виконання покладених на військовослужбовців завдань у зазначений період має особливе суспільне і державне значення, оскільки безпосередньо спрямоване на забезпечення національної безпеки, територіальної цілісності і суверенітету України, відвернення збройної агресії та мінімізацію загроз життю і безпеці громадян.

Належне виконання військового обов`язку є не лише вимогою законодавства та військової дисципліни, а й необхідною передумовою ефективного функціонування сектору безпеки і оборони держави в період збройної агресії проти України, що кореспондується з положеннями стст. 30, 37 «Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України», згідно яких начальник має право віддавати підлеглому накази і зобов`язаний перевіряти їх виконання. Підлеглий зобов`язаний беззастережно виконувати накази начальника, крім випадків віддання явно злочинного наказу, і ставитися до нього з повагою. Військовослужбовець зобов`язаний неухильно виконати відданий йому наказ у зазначений термін.

З урахуванням усіх фактичних обставин справи, характеру, мети та спрямованості дій водія, суд вважає, що у діях  ОСОБА_1 відсутній склад правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 126 КУпАП, оскільки останній, будучи військовослужбовцем та виконуючи бойове розпорядження, здійснював термінове слідування до місця виконання службово-бойових завдань, що беззаперечно підтверджується наведеними вище доказами. Тобто, дії  ОСОБА_1 були продиктовані службовим обов`язком та перебували в площині виконання наказу.

При цьому потенційна шкода встановленому порядку безпеки дорожнього руху є менш значною порівняно зі шкодою, яку особа намагалася відвернути шляхом невідкладного прибуття до місця виконання бойового завдання.

Наведене свідчить про те, що дії, зазначені у протоколі про адміністративне правопорушення, були вчинені  ОСОБА_1 саме в умовах крайньої необхідності, а тому провадження в справі не могло бути розпочате, а розпочате підлягає закриттю на підставі п. 4 ст. 247 КУпАП.

Керуючись статтями 247, 283, 284, 294 Кодексу України про адміністративні правопорушення, 

Постановила:

Провадження у справі стосовно  ОСОБА_1 ч. 5 ст. 126 КУпАП закрити на підставі п. 4 ст. 247 КУпАП.

Постанова судді у справах про адміністративне правопорушення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги.

Постанова судді у справах про адміністративне правопорушення може бути оскаржена протягом десяти днів з моменту винесення постанови до Сумського апеляційного суду через Зарічний районний суд м. Суми. 

Суддя А. І. Косар