Справа №461/3566/24 

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
07 липня 2026 року   м. Львів
Галицький районний суд міста Львова у складі:
головуючої судді - Павлюк О. В.,
за участю:
секретаря судового засідання - Сороки П. В.,
представника позивача - Телішевського І.Д., 
представника відповідача-1 - Гій А.А.,
представника відповідача-2 - Байтали Ю.В., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у місті Львові у порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 (далі - Позивач) до Держави Україна в особі Головного управління Національної поліції у Львівській області (далі - Відповідач-1), Львівської обласної прокуратури (далі - Відповідач-2), Державної казначейської служби України (далі - Відповідач-3) про відшкодування моральної шкоди, заподіяної незаконними рішеннями, діями та бездіяльністю органу, що здійснює досудове розслідування та прокуратури, - 
В С Т А Н О В И В :
1. Позиції сторін та учасників справи
1.1. Позиція сторони Позивача
Позивач у квітні 2024 року звернувся до суду з позовом про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового розслідування та прокуратури. В обґрунтування позову посилається на те, що 25 березня 2015 року слідчим йому було повідомлено про підозру у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 271 Кримінального кодексу України в кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12015140080000389 від 11.02. 2015 року. 
30 березня 2015 року слідчий склав обвинувальний акт, який прокурор у кримінальному провадженні направив до Франківського районного суду м. Львова.
У подальшому, вироком Франківського районного суду м. Львова від 27.03.2023, залишеним без змін ухвалою Львівського апеляційного суду від 17 жовтня 2023 року, Позивач визнаний невинуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч. 2 ст. 271 КК України та виправданий у зв`язку з недоведеністю, що кримінальне правопорушення вчинене ним.
Позивач вказує, що перебував під слідством і судом з 25 березня 2015 року до 17 жовтня 2023 року, тобто 8 років 6 місяців і 22 дні.
Позивач зазначає, що внаслідок незаконного притягнення його до кримінальної відповідальності, він зазнав глибоких душевних страждань та переживань, оскільки протягом тривалого часу перебування під слідством і судом, радикально змінився його звичний спосіб життя, відбулося порушення нормальних життєвих зв`язків, погіршення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, і йому довелось докладати значних зусиль, матеріальних ресурсів, коштів для відновлення свого порушеного права та для організації свого життя у звичному режимі.
Додатково вказав, що є особою похилого віку та перед кожним судовим засіданням переживав значні хвилювання, які негативно відобразились на його самопочутті та стані здоров`я, стосунках з ближніми та оточуючими людьми. Тривале перебування під слідством і судом у зв`язку з обвинуваченням у скоєнні тяжкого злочину, що пов`язане із заподіянням людині тяжких тілесних ушкоджень, створювало для нього негативну репутацію серед близьких, родичів, знайомих, односельців, співробітників та він через це був змушений обмежити коло свого спілкування.
З посиланням на норми Цивільного кодексу України, Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» просить позов задовольнити та стягнути з держави Україна в особі Львівської обласної прокуратури, Головного управління Національної поліції у Львівській області, Державної казначейської служби України на його користь в рахунок відшкодування моральної шкоди 3000000 грн.
У судовому засіданні представник Позивача - адвокат Телішевський І.Д. позов підтримав, просив задовольнити. Представник додатково вказав, що Позивач, будучи допитаним як підозрюваний під час досудового розслідування не вчиняв самообмови, а давав правдиві показання про обставини нещасного випадку так, як вони були йому відомі на той час. Коли Позивачу стало відомо про дійсні обставини нещасного випадку, то він природньо на цій підставі змінив свої показання щодо того, що він в цей день обов`язків майстра офіційно не виконував, однак, підтвердивши при цьому свої попередні показання і пояснення про те, що в цей день фактично виконував обов`язки майстра - давав вказівки слюсарам і займався оформленням документів, що належить до компетенції майстра, а не бригадира та слюсара. А тому, вважає, що у показаннях Позивача, як підозрюваного в кримінальному провадженні, відсутня самообмова, а, отже, відсутні підстави для застосування ч.4 ст. 1176 ЦК України. 
1.2. Позиція сторони Відповідача-1
Відповідач-1 заперечує проти позовних вимог з огляду на те, що правовою підставою цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, є правопорушення, що включає як складові елементи: шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини. Водночас, обов`язок доведення наявності шкоди, протиправності діяння та причинно-наслідкового зв`язку між ними покладається на Позивача. Зазначає, що ОСОБА_1 не довів наявності вини ГУНП у Львівській області, безпосереднього причинного зв`язку між неправомірними, на думку Позивача, діями вказаної установи та заподіяною моральною шкодою. Звертає увагу, що Позивач не надав доказів, які встановлюють, що йому було заподіяно фізичний біль та страждання, які він зазнав у зв`язку з досудовим розслідуванням і слідством. Також зазначає, що Позивач не подав доказів, які б вказували на те, що він пережив душевні страждання, яких він зазнав у зв`язку з протиправною поведінкою щодо нього самого, членів його сім`ї чи близьких родичів. Також ОСОБА_1 у своїх заявах не наводить прикладів чи обґрунтування завдання йому моральної шкоди, яке супроводжується стражданнями та приниженнями, внаслідок ймовірних протиправних дій. Вважає, що лише факт перебування під слідством виключає наявність підстав для стягнення моральної шкоди. Окрім цього, стверджує, що позивач ОСОБА_1 свідомо перешкоджав з`ясуванню істини у кримінальному провадженні щодо наявності у нього статусу службової особи і цим сприяв незаконному притягнення його до кримінальної відповідальності, а тому останній не має права на відшкодування шкоди відповідно до норм ЗУ «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду». Доказів на підтвердження того, що самообмова стала наслідком застосування до ОСОБА_1 насильства, погроз та інших незаконних заходів, позивач не надав, суд їх не встановив. Доказів того, що органи слідства вчиняли щодо Позивача примус щодо самообмови, немає. 
Представниця Відповідача-1 у судовому засіданні проти задоволення позову заперечувала, з огляду на його необґрунтованість та безпідставність, вважає заявлений Позивачем розмір позовних вимог неспівмірним, недоведеним і необґрунтованим.   
1.3. Позиція сторони Відповідача-2 
Представник Відповідача-2 проти позову заперечує з огляду на те, що Позивач не долучив жодного доказу на підтвердження факту заподіяння моральних чи фізичних страждань, а обґрунтування моральної шкоди в позові здійснив загальновживаними фразами та реченнями. Просив суд врахувати, що виходячи з приписів законодавства про відшкодування шкоди, розмір такого відшкодування повинен визначатись з урахуванням вимог розумності, справедливості такого відшкодування, яке має бути не більш, ніж достатнім для поміркованого задоволення звичайних потреб потерпілої особи і не повинно призводити до збагачення позивача за рахунок Держави. А тому, розмір відшкодування, наведений у позовній заяві, є необґрунтованим і безпідставним. Окрім того, вказав, що у лютому 2022 року відбулось повномасштабне вторгнення військ Російської Федерації на територію України, а тому обов`язок держави відшкодувати завдану громадянину моральну шкоду не може стояти вище обов`язку боронити свою незалежність та територіальну цілісність, тоді як ефективне виконання цього обов`язку безпосередньо залежить від належного фінансування. У той час як задоволення позовних вимог у розмірі 3000000 грн. може спричинити надмірне навантаження на видатки Державного бюджету. Також просив врахувати суд, що у кримінальному провадженні, у якому ОСОБА_2 мав статус обвинуваченого. Частина 2 ст. 18 КК України визначає, що спеціальним суб`єктом кримінального правопорушення є фізична осудна особа, що вчинила у віці, з якого може наставати кримінальна відповідальність, злочин, суб`єктом якого може бути лише певна особа. Зазначає, що під час розгляду цієї справи Позивач повідомив про те, що він працював на посаді слюсара у ЛКП «Львівелектротранс». 12.01.2015 слюсар з ремонту рухомого складу ОСОБА_3 , будучи в оглядовій канаві підприємства, при огляді тролейбуса отримав тілесні ушкодження. На наступний день після події, між ОСОБА_1 та керівництвом підприємства відбулась розмова, після якої Позивач написав заяву «заднім числом» про виконання обов`язків майстра, внаслідок чого, був виданий наказ про тимчасове виконання позивачем обов`язків майстра дільниці № 15 , з проставленою датою 06.03.2014. Зі вказаним наказом Позивач фактично ознайомився вже після події, яка мала місце 12.01.2015. Окрім цього, у вироку Франківського районного суду від 27.03.2024 зазначено, що 18.11.2022 у судовому засіданні ОСОБА_1 повідомив, що обов`язки майстра дільниці не виконував. Станом на 12.01.2015 Позивач працював бригадиром, з наказом №15 від 06.03.2014 «Про тимчасове виконання обов`язків майстра дільниці» насправді був ознайомлений 13.01.2015. ОСОБА_1 пояснив, що наказ №15 від 06.03.2014 був винесений не 06.03.2014, а після подій 12.01.2015. Станом на 06.03.2014, ОСОБА_1 перебував у відпустці, а тому у будь-якому разі не міг підписувати цей наказ. Вказує, що з пояснень, наданих Позивачем під час розгляду цієї справи слідує, що останній добровільно здійснив самообмову, підписав заяву та ознайомився з наказом №15 від 06.03.2014, зі завідомо неправдивими відомостями, чим свідомо перешкоджав з`ясуванню об`єктивних обставин. А тому підстав для задоволення позову не має.
Представник Відповідача-2 у судовому засіданні просив відмовити у задоволенні позову в повному обсязі, оскільки доводи, викладені у позовній заяві ОСОБА_1 , є необґрунтованими, зводяться до переоцінки доказів, які підлягають дослідженню судом під час нового розгляду справи, та фактично свідчать про незгоду Позивача з правовою оцінкою обставин справи. Також зазначив, що у межах кримінального провадження № 12016140200000254 Позивач добровільно надав слідчому показання щодо наявності у нього статусу службової особи, що підлягає оцінці судом при вирішенні спору по суті. Інші доводи Позивача, на думку представника Відповідача-2, не містять належного обґрунтування та доказового підтвердження і не дають підстав для висновку про наявність правових підстав для задоволення позову.
1.4. Позиція сторони Відповідача-3 
Відповідач-3 проти позову заперечує, з огляду на те, що казначейство, яке залучене до цієї справи в якості відповідача, не в змозі в повній мірі використати, встановлені в ЦПК України права учасника судового процесу. Зазначив, що згідно зі своїми функціональними обов`язками останнє не є учасником спірних відносин і не володіє будь-якими фактичними даними, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, а також не несе відповідальності за дії інших органів державної влади. Вказав, що відповідачем у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування та посадової або службової особи вказаних органів при здійсненні ними своїх повноважень, є держава, яка бере участь у справі через відповідний орган державної влади, яким заподіяно шкоду. Вказав, що державне казначейство не порушувало законних прав чи інтересів Позивача. Додатково наголосив, що Позивач не надав достатніх та допустимих доказів на підтвердження доводів про заподіяння йому моральної шкоди в розмірі 3000000 грн. Враховуючи вищенаведене, просив у задоволенні позовних вимог до Казначейства відмовити повністю. 
Представник Відповідача-3 у судове засідання не з`явився, хоча був належним чином повідомлений про дату і час розгляду справи, його неявка відповідно до статті 223 Цивільного процесуального кодексу України не перешкоджає розгляду справи по суті.
2. Рух справи у суді
Галицький районний суд м. Львова рішенням від 08.01.2025 у задоволенні позову ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Головного управління Національної поліції у Львівській області, Львівської обласної прокуратури, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, заподіяної незаконними рішеннями, діями та бездіяльністю органу, що здійснює досудове розслідування та прокуратури, відмовив у повному обсязі.
Постановою Львівського апеляційного суду від 15.05.2025 рішення Галицького районного суду м. Львова від 08.01.2025 залишене без змін.
Верховний Суд Постановою від 01 квітня 2026 року рішення Галицького районного суду м. Львова 08.01.2025 та постанову Львівського апеляційного суду від 15.05.2025 скасував та цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Головного управління Національної поліції у Львівській області, Львівської обласної прокуратури, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, заподіяної незаконними рішеннями, діями та бездіяльністю органу, що здійснює досудове розслідування та прокуратури, направив на новий розгляд.
Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 22.04.2026 для розгляду цієї справи визначена суддя Павлюк О. В.,
Ухвалою від 23.04.2026 суддя прийняла справу до свого провадження та призначила у справі підготовче засідання.
Протокольною ухвалою від 18.05.2026 суддя закрила підготовче провадження у справі та перейшла до судового розгляду справи по суті.
Усі заяви та клопотання були вирішені судом у встановленому порядку.
Інші процесуальні дії у цій справі судом не вчинялись, а ухвали не постановлялись.
Розгляд справи по суті відбувся 07.07.2026. 
3. Встановлені судом фактичні обставини справи
25 березня 2015 року старший слідчий СВ Франківського РВ ЛМУ ГУМВСУ у Львівській області ОСОБА_1 у межах кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12015140080000389 від 11 лютого 2015 року, повідомив про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 271 КК України.
30 березня 2015 року слідчий склав обвинувальний акт, який прокурор у кримінальному провадженні направив до Франківського районного суду м. Львова.
Згідно з обвинувальним актом ОСОБА_1 , який на підставі наказу від 06 березня 2014 року № 15 працював на посаді в. о. майстра дільниці ЩО-1 ЛКП «Львівелектротранс», перебуваючи 12 січня 2015 року близько 20.00 години на своєму робочому місці, а саме у тролейбусному депо ЛКП «Львівелектротранс» у порушення вимог посадової інструкції майстра дільниці 12 січня 2015 року скерував бригаду на щоденний огляд тролейбусів, неналежно виконав свої службові обов`язки, а саме не проконтролював протягом зміни у бригаді дотримання працівниками безпечних прийомів праці, застосування засобів індивідуального захисту, не провів щоденний І ступеня поточний контроль за станом охорони праці і не вжив заходів щодо їх усунення, не усунув виробничої ситуації, яка створює загрозу життю чи здоров`ю працівників, допустив до роботи працівників, з якими не проведений інструктаж на робочому місці і не перевірив знання з охорони праці, не усунув від роботи працівника, який допустив порушення інструкції з охорони праці, безпечного ведення робіт, не передбачив можливості настання суспільно-небезпечних наслідків, хоча повинен був і мав можливість їх передбачити, допустив до роботи слюсаря з ремонту рухомого складу ОСОБА_3 без засобів індивідуального захисту (каски), в результаті чого останній отримав тяжкі тілесні ушкодження.
Дії ОСОБА_1 орган досудового розслідування кваліфікував за частиною другою статті 271 КК України, як порушення службовою особою вимог законодавчих та інших нормативно-правових актів про охорону праці, що спричинило тяжкі тілесні ушкодження потерпілому.
Вироком Франківського районного суду м. Львова від 27 березня 2023 року в справі № 465/2256/15-к, залишеним без змін ухвалою Львівського апеляційного суду від 17 жовтня 2023 року, ОСОБА_1 визнаний невинуватим у пред`явленому обвинуваченні та виправдано на підставі пункту 2 частини першої статті 373 кримінально-процесуального кодексу (далі - КПК) України в зв`язку з недоведеністю, що кримінальне правопорушення вчинене позивачем.
4. Мотиви прийняття рішення судом
У частині першій статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція), яка з огляду на приписи частини першої статті 9 Конституції України, статті 10 ЦК України є частиною національного законодавства, встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
За змістом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Способами захисту особистих немайнових або майнових прав та інтересів, з якими особа має право звернутися до суду, зокрема, є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір
не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).
Згідно з частинами першою та другою статті 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Практика Європейського суду з прав людини свідчить про те, що на базі положень статті 5 Конвенції створено самостійне право потерпілого від арешту або затримання, засудження на відшкодування шкоди.
Згідно зі статтею 3 Конституції України, людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.
Відповідно до частини п`ятої статті 9, частини шостої статті 14 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права, статті 38 Декларації прав і свобод людини та громадянина, частини п`ятої статті 5 Конвенції кожен, хто став жертвою арешту, затримання, засудження, має право на відшкодування шкоди.
Право на відшкодування матеріальної та моральної шкоди за рахунок держави закріплено в статтях 56, 62 Конституції України, у Законі № 266/94-ВР та у статтях 1167, 1176 ЦК України.
Відповідно до статті 56 Конституції України, кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
Відповідно до пункту 2 частини другої статті 1167 ЦК України, якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт, то моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала.
У частинах першій та другій статті 1176 ЦК України зазначено, що шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом.
У пункті 1 частини першої статті 1 Закону № 266/94-ВР визначено, що відповідно до положень цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян.
У статті 2 Закону № 266/94-ВР зазначено, що право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках:
- постановлення виправдувального вироку суду;
- встановлення в обвинувальному вироку суду чи іншому рішенні суду (крім ухвали суду про призначення нового розгляду) факту незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують чи порушують права та свободи громадян, незаконного проведення оперативно-розшукових заходів;
- закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати;
- закриття справи про адміністративне правопорушення.
Перелік підстав, за наявності яких виникає право на відшкодування моральної та майнової шкоди відповідно до вимог Закону № 266/94-ВР, є вичерпним.
Закон № 266/94-ВР пов`язує виникнення у конкретного реабілітованого громадянина права на відшкодування шкоди зі складним юридичним складом, яке включає в себе підстави виникнення шкоди, завданої незаконними діями, та умовами виникнення права на його відшкодування.
Тобто право на відшкодування виникає лише у разі повної реабілітації особи, про що зазначається у пункті 3 Положення про застосування Закону № 266/94-ВР, затвердженого наказом Міністерства юстиції України, Генеральної прокуратури України, Міністерства фінансів України від 04 березня 1996 року № 6/5/3/41.
Підстави закриття кримінального провадження поділяються на реабілітуючі та нереабілітуючі.
Реабілітуючі - це ті, які свідчать про повну невинуватість особи у вчиненні кримінального правопорушення, що їй інкримінується, тягнуть за собою зняття з неї підозри, відновлення її доброго імені, гідності та репутації, а також відшкодування (компенсація) шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю.
Подібні правові висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року в справі № 383/596/15 (провадження№ 14-342цс18), від 22 квітня 2019 року в справі № 236/893/17 (провадження № 14-4цс19), від 25 березня 2020 року в справі № 641/8857/17 (провадження № 14-514цс19).
Однак, відповідно до частини четвертої статті 1176 ЦК України фізична особа, яка у процесі досудового розслідування або судового провадження шляхом самообмови перешкоджала з`ясуванню істини і цим сприяла незаконному засудженню, незаконному притягненню до кримінальної відповідальності, незаконному застосуванню запобіжного заходу, незаконному затриманню, незаконному накладенню адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, не має права на відшкодування шкоди.
Під самообмовою слід розуміти завідомо неправдиві показання підозрюваного, обвинуваченого, підсудного, у яких він зізнається у вчиненні кримінального правопорушення, якого насправді не вчиняв, у більш тяжкому кримінальному правопорушенні, ніж вчинено в дійсності, або ж бере лише на себе вину за вчинене кримінальне правопорушення, хоча у дійсності воно вчинено групою осіб.
Під час розгляду та дослідження вказаного питання суд повинен ураховувати причини, які спонукали особу до самообмови, оскільки у наведеній вище нормі права фактично йдеться про умисел на самообмову. Проте самообмова, яка стала наслідком застосування до громадянина насильства, погроз чи інших незаконних заходів, не перешкоджає відшкодуванню шкоди. Факт насильства, погроз та інших незаконних заходів має бути встановлений слідчими органами, прокурором чи судом.
Тобто самообмова, яка виключає відшкодування шкоди, має бути добровільною, завідомо неправдивою, мати на меті перешкодити з`ясуванню істини та бути зафіксованою в матеріалах справи (постанова Верховного Суду від 22 жовтня 2025 року в справі № 447/117/24).
У постанові Верховного Суду від 27 листопада 2018 року у справі № 727/3926/16 зазначив, що аналіз положень частини четвертої статті 1176 ЦК України дає підстави для висновку, що під самообмовою необхідно розуміти завідомо неправдиві показання підозрюваного, обвинуваченого, підсудного, дані з метою переконати орган попереднього слідства і суд у тому, що саме ним здійснено злочин, який він у дійсності не вчиняв.
Також у постанові Верховного Суду від 25 квітня 2019 року у справі № 704/696/16-ц міститься правовий висновок про те, що самообмова, яка виключає відшкодування шкоди, має бути добровільною, завідомо неправдивою, мати на меті перешкодити з`ясуванню істини й бути зафіксованою у матеріалах справи.
Суд встановив, що відповідно до посадової інструкції ОСОБА_1 виконував обов`язки бригадира у бригаді ЩО-1 ЛКП «Львівелектротранс», а також обов`язки майстра дільниці у випадку відсутності останнього незалежно від наявності чи відсутності окремого наказу.
Тому, коли наступного дня після нещасного випадку директор ЛКП «Львівелектротранс» запропонував йому підписатися про ознайомлення з наказом від 06 березня 2014 року № 15 про призначення його виконуючим обов`язки майстра дільниці на час хвороби останнього, ОСОБА_1 підписався про таке ознайомлення, оскільки дійсно виконував такі обов`язки за посадовою інструкцією бригадира.
12 січня 2015 року майстра дільниці ОСОБА_4 на робочому місці фактично не було (така обставина є встановленою), тому Позивач обґрунтовано вважав, що майстер хворіє, і тому фактично виконував його обов`язки, а саме давав вказівки слюсареві щодо виконання робіт з усуненню несправностей у тролейбусі - можливий витік повітря, після чого став займатися своєю роботою з оформлення документів, яка належить до виключних повноважень майстра, а не бригадира та слюсара.
Про те, що 12 січня 2015 року майстер ОСОБА_4 не перебував у стані тимчасової непрацездатності чи у відпустці, позивач ОСОБА_1 не знав. Тому під час складення протоколу опитування від 20 січня 2015 року щодо нещасного випадку, а також під час допиту слідчим підтверджував, що наказом директора ЛКП «Львівелектротранс» від 06 березня 2014 року № 15 був призначений виконуючим обов`язки майстра, про що і зазначив у судовому засіданні.
Позивач сприймав свої пояснення як правдиві (не обмовляв себе) щодо того, що 12 січня 2015 року він виконував обов`язки майстра, оскільки вважав, що дійсно виконує їх, але не знав, що підстав для такого виконання у нього не було.
У кримінальному провадженні суд не встановив, що ОСОБА_1 перешкоджав з`ясуванню істини у справі. Він давав пояснення про обставини нещасного випадку так, як він їх сприймав. У матеріалах кримінального провадження не зафіксовані жодні висновки про самообмову ОСОБА_1 з метою перешкоджання встановленню істини у справі.
Не встановив самообмови у діях ОСОБА_1 й суд під час розгляду цієї справи, що є визначальним, тому доводи сторони Відповідача-1 та Відповідача-2 про те, що Позивач здійснив самообмову, а тому відсутні підстави для відшкодування шкоди, суд відхиляє.
Згідно зі статтею 4 Закону № 266/94-ВР, відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4 і 5 статті 3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету. Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зав`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.
У частинах першій та другій статті 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
Згідно з частиною третьою статті 23 ЦК України, моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Відповідно до частини третьої статті 13 Закону № 266/94-ВР, відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.
Наведене дає підстави для висновку, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні до мінімального розміру заробітної плати, суд при вирішенні питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати, що є чинним на час розгляду справи, при цьому, визначений законом розмір відшкодування є тим мінімальним розміром, що гарантований державою.
Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року в справі № 686/23731/15-ц, у постанові Верховного Суду від 04 березня 2026 року в справі № 335/1489/25.
Отже, чинне законодавство чітко визначає порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, при цьому встановлення розміру відшкодування моральної шкоди віднесене до компетенції суду. 
Визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами рівності, поміркованості, розумності, справедливості. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більш, аніж достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи і не повинен призводити до її збагачення.
Розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин.
Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року).
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені у постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
У постанові Верховного Суду від 04 липня 2023 року у справі № 750/5383/22 (провадження № 61-5388св23) зазначено таке: «суд апеляційної інстанції, змінюючи рішення місцевого суду, виходив із того, що 26 грудня 2015 року внесені відомості до Єдиного державного реєстру досудових розслідувань щодо кримінального провадження № 12015270170000522, тому з цього часу має обраховуватись строк перебування позивача під слідством та судом, тому такий становить 47 місяців (з 26 грудня 2015 року по 14 листопада 2019 року). Разом з тим, колегія суддів не може погодитись із висновком апеляційного суду з огляду на таке. За приписами пункту 14 частини першої статті 3 КПК України, притягнення до кримінальної відповідальності - це стадія кримінального провадження, яка починається з моменту повідомлення особі про підозру у вчиненні кримінального правопорушення. Відповідно до частин першої та другої статті 42 КПК України, підозрюваним є особа, якій у порядку, передбаченому статтями 276-279 цього Кодексу, повідомлено про підозру, особа, яка затримана за підозрою у вчиненні кримінального правопорушення, або особа, щодо якої складено повідомлення про підозру, однак його не вручено їй внаслідок невстановлення місцезнаходження особи, проте вжито заходів для вручення у спосіб, передбачений цим Кодексом для вручення повідомлень. Обвинуваченим (підсудним) є особа, обвинувальний акт щодо якої переданий до суду в порядку, передбаченому статтею 291 цього Кодексу. У частині першій статті 278 КПК України визначено, що письмове повідомлення про підозру вручається в день його складення слідчим або прокурором, а у випадку неможливості такого вручення - у спосіб, передбачений цим Кодексом для вручення повідомлень».
У пунктах 1.1, 1.2 Рішення Конституційного Суду України від 27 жовтня 1999 року у справі № 1-15/99 зазначено, що кримінальна відповідальність настає з моменту набрання законної сили обвинувальним вироком суду. Притягнення до кримінальної відповідальності, як стадія кримінального переслідування, починається з моменту пред`явлення особі обвинувачення у вчиненні злочину.
На підставі системного аналізу наведених норм права Верховний Суд дійшов висновку, що період перебування під слідством та судом у спірних правовідносинах має бути обрахований з моменту вручення позивачу письмового повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення до набрання виправдувальним вироком законної сили. Вказані висновки викладені у постанові Верховного Суду від 19 вересня 2018 року у справі № 534/955/17.
У постанові Верховного Суду від 16 серпня 2023 року у справі № 466/2780/21 (провадження № 61-11787св22) зазначено, що здійснення слідчих дій у ході розслідування кримінальної справи відноситься до повноважень органів досудового розслідування згідно з вимогами кримінального процесуального законодавства, тому саме лише здійснення таких заходів не може бути підставою для збільшення розміру відшкодування моральної шкоди. Такий розмір має бути не більш, аніж достатнім для розумного задоволення потерпілої особи і не має призводити до її збагачення (постанова Верховного Суду від 28 листопада 2018 року в справі № 214/6982/13-ц (провадження № 61-97св18)).
Згідно з постановою Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц (провадження № 14-298цс18), межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. Законодавець визначив мінімальний розмір моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом. Тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Але визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі. Тобто суд повинен з`ясувати усі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості.
З огляду на наведене, заслуговують на увагу покликання сторони Позивача про те, що останній перебував під слідством та судом з 25.03.2015 по 17.10.2023, а саме 102 місяці та 22 дні, оскільки кримінальне переслідування відносно нього тривало з 25.03.2015 (оголошення підозри) до 17.10.2023 (набрання виправдувальним вироком законної сили).
Обґрунтовуючи свої позовні вимоги, Позивач вказує, що зазнав глибоких душевних страждань та переживань, оскільки протягом тривалого часу перебування під слідством і судом, радикально змінився його звичний спосіб життя, відбулося порушення нормальних життєвих зв`язків, погіршення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, і йому довелось докладати значних зусиль, матеріальних ресурсів, коштів для відновлення свого порушеного права та для організації свого життя у звичному режимі.
Також Позивач є особою похилого віку та перед кожним судовим засіданням переживав значні хвилювання, які негативно відобразились на його самопочутті та стані здоров`я, стосунках з ближніми та оточуючими людьми. Тривале перебування під слідством і судом у зв`язку з обвинуваченням у скоєнні тяжкого злочину, що пов`язане зі заподіянням людині тяжких тілесних ушкоджень, створювало для нього негативну репутацію серед близьких, родичів, знайомих, односельців, співробітників та через це він був змушений обмежити коло свого спілкування.
Загалом кримінальне провадження відносно Позивача тривало більше восьми років, протягом цього часу проводились слідчі дії, судовий розгляд вказаного кримінального провадження у судах першої та апеляційної інстанції, що негативно вплинуло на його життя. Таким чином, були порушені нормальні життєві зв`язки Позивача, останній змушений був доводити свою невинуватість, що вимагало додаткових зусиль для організації свого життя, що є підставою для відшкодування моральної шкоди.
Таким чином, складові елементи для цивільно-правової відповідальності у виді шкоди, протиправних діянь осіб, які завдали шкоди, причинного зв`язку між ними, знайшли своє підтвердження у ході судового розгляду цієї справи.
У статті 8 Закону України «Про державний бюджет України на 2026 рік» з 1 січня 2026 року встановлена мінімальна заробітна плата у місячному розмірі 8647 грн.
Виходячи з терміну перебування Позивача під слідством та судом, що становить 102 місяці та 22 дні, мінімальний розмір моральної шкоди не може бути меншим, ніж 888'330,00 грн (з розрахунку: 881'994,00 (8647 (мінімальна заробітна плата у місячному розмірі х 102 місяці) + 6336,00 (8647 ? 30 (1 місяць) = 288 грн ?  день х 22 дні)).
Вирішуючи питання щодо розміру моральної шкоди, суд враховує конкретні обставини цієї справи, характер незаконних дій працівників органу прокуратури та досудового слідства, ступінь негативного впливу на життя Позивача, факт безпідставного кримінального переслідування, тривалість кримінального провадження з 25.03.2015 по 17.10.2023, тобто більше 8 років, вимоги розумності, справедливості, а також співмірності, та дійшов до висновку, що розмір грошового відшкодування моральної шкоди слід визначити у загальній сумі 1'000'000,00 грн, що буде не більш, ніж достатнім, для поміркованого задоволення звичайних потреб потерпілої особи і не повинно призвести до збагачення Позивача за рахунок держави.
При визначенні саме такого розміру відшкодування моральної шкоди, суд, у відповідності до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, враховує наведені вище висновки Верховного Суду, наведені норми Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», а також те, що 24.02.2022 відбулося повномасштабне вторгнення збройних сил російської федерації на територію України і з цього часу в Україні Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 введений воєнний стан. Україна зазнає значних фінансових збитків у зв`язку з воєнними діями, відтак фінансування сектору безпеки і оборони на даний час має визначальне значення для держави Україна. Тому, з огляду на наведене, обов`язок держави відшкодувати громадянину моральну шкоду у невиправдано великому розмірі не може стояти вище від обов`язку держави у захисті незалежності та суверенітету, і ефективне виконання цього обов`язку безпосередньо залежить від належного фінансування.
Згідно зі ст. 25 Бюджетного кодексу України, Казначейство України здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду. Відшкодування відповідно до закону шкоди, завданої фізичній чи юридичній особі внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади (органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування), а також їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень, здійснюється державою (Автономною Республікою Крим, органами місцевого самоврядування) у порядку, визначеному законом.
У положеннях п. 1 ст. 35 Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників» від 3 серпня 2011 року визначено, що казначейство здійснює безспірне списання коштів державного бюджету для відшкодування (компенсації) шкоди, заподіяної громадянинові незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що провадить оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, органу прокуратури або суду.
Наведене вище свідчить, що Казначейство України наділене повноваженням, за вимогою Департаменту Державної виконавчої служби здійснювати відшкодування відповідно до закону шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового розслідування, прокуратури і суду, в межах бюджетних призначень, затверджених у Державному бюджеті України на цю мету та в певному порядку.
Відповідно до правового висновку викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2018 року у справі № 910/23967/16 (провадження № 12-110гс18): «відповідачем у справі є держава Україна, яка бере участь у справі через відповідний орган державної влади. Кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України, тому відсутня необхідність зазначення у резолютивній частині рішення таких відомостей, як орган, через який грошові кошти мають перераховуватися, або номера чи види рахунку, з якого має бути здійснено стягнення/списання, оскільки такі відомості не впливають ні на підстави, ні на обов`язковість відновлення права позивача в разі встановлення судом його порушення, та за своє суттю є регламентацією способу та порядку виконання судового рішення, що має відображатися у відповідних нормативних актах, а не в резолютивній частині рішення.».
Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (частина друга статті 2 ЦК України).
Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що позов слід задовольнити частково та з Державного бюджету України слід стягнути на користь Позивача 1'000'000,00 грн відшкодування моральної шкоди, завданої неправомірними діями органу досудового розслідування та прокуратури.
Ухвалюючи рішення у цій справі, суд враховує усталену практику Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, зокрема у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04, від 10 лютого 2010 року).
Щодо судового збору суд зазначає таке
Згідно з частинами 1, 6 статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Відповідно до п. 13 ч. 2 ст. 3 Закону України «Про судовий збір», судовий збір не справляється за подання: позовної заяви про відшкодування шкоди, заподіяної особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їх посадовою або службовою особою, а так само незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури або суду.
Враховуючи наведене, оскільки Позивач звільнений від сплати судового збору, а Відповідачами є органи державної влади, позов до яких задоволений частково, у силу вимог статті 141 ЦПК України, судовий збір слід компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Керуючись ст. ст. 1, 3, 4, 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», ст. 1176 ЦК України, ст. ст. 12, 13, 19, 141, 247, 258, 259, 354 ЦПК України, суд - 
В И Р І Ш И В:
1. Позов - задовольнити частково.
2. Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 відшкодування моральної шкоди заподіяної незаконними рішеннями, діями та бездіяльністю органу, що здійснює досудове розслідування та прокуратури, у розмірі 1'000'000,00 грн (один мільйон гривень).
3. У задоволенні решти вимог - відмовити.
4. Судовий збір компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Рішення може бути оскаржене до Львівського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту рішення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Повний текст рішення суду виготовлений 08.07.2026.
Позивач: ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ; ідентифікаційний номер: НОМЕР_2 ; адреса реєстрації/проживання: АДРЕСА_1 );
Відповідач-1: Головне управління Національної поліції у Львівській області, ЄДРПОУ 40108833, адреса: 79007, м. Львів, пл. Генерала Григоренка, 3, електронна пошта: gupolice@lv.police.gov.ua.;
Відповідач-2: Львівська обласна прокуратура (код в ЄДРПОУ: 02910031; адреса: 79005, м. Львів, пр. Шевченка, 17/19; електронна пошта: sekretari@oblprok.lviv.ua);
Відповідач-3: Державна казначейська служба України (код в ЄДРПОУ: 37567646; адреса: 01601, м. Київ, вул. Бастіонна, 6; електронна пошта: office@treasury.gov.ua).
Суддя Ольга ПАВЛЮК