ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 липня 2026 року
м. Київ

справа № 359/235/21
провадження № 61-2718св26

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Лідовця Р. А., Луспеника Д. Д.,

учасники справи:
позивач - Бориспільська міська рада Київської області, 
відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , державний реєстратор Першотравневої сільської ради Обухівського району Заставенко Анна Вікторівна, 
треті особи: Головне управління житлово-комунального господарства виконавчого комітету Бориспільської міської ради, Комунальне підприємство «Керуюча компанія «Мій дім - Бориспіль», Товариство з обмеженою відповідальністю «Спліт Рент», 

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 10 квітня 2024 року у складі судді Семенюти О. Ю. та постанову Київського апеляційного суду від 27 січня 2026 року у складі колегії суддів: Берзовенко Р. В. Лапчевської О. Ф., Мостової Г. І.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У січні 2021 року Бориспільська міська рада звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , державного реєстратора Першотравневої сільської ради Обухівського району Заставенко А. В., треті особи: Головне управління житлово-комунального господарства виконавчого комітету Бориспільської міської ради, комунальне підприємство «Керуюча компанія «Мій дім - Бориспіль», про скасування рішень про державну реєстрацію права власності на нежитлове приміщення та витребування цього об`єкта нерухомого майна із чужого незаконного володіння.

Позовні вимоги мотивовано тим, що Бориспільській територіальній громаді належать нежитлові приміщення, загальною площею 422,7 кв. м, на АДРЕСА_1 . Цей об`єкт нерухомого майна складається з магазина площею 89,4 кв. м, кафе площею 156,6 кв. м, магазина площею 18,5 кв. м та магазина площею 158,2 кв. м. 

Рішенням державного реєстратора Першотравневої сільської ради Обухівського району Заставенко А. В. від 24 вересня 2019 року № 48831072 за ОСОБА_2 зареєстровано право власності на нежитлове приміщення магазина площею 89,7 кв. м на АДРЕСА_1 . Цьому об`єкту нерухомого майна був присвоєний номер: 500. 26 лютого 2020 року ОСОБА_2 уклав з ОСОБА_1 договір дарування, за яким він безвідплатно відчужив у власність ОСОБА_1 нежитлове приміщення № НОМЕР_1 (магазин) площею 89,7 кв. м на АДРЕСА_1 . Рішенням приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Владимирського В. Ю. від 26 лютого 2020 року № 51334392 за ОСОБА_1 зареєстровано право власності на придбане нею нежитлове приміщення. 

Позивач посилався на те, що право власності за ОСОБА_2 на нежитлове приміщення №500 (магазин) площею 89,7 кв. м на АДРЕСА_1 зареєстровано на підставі акта про прийняття закінченого будівництвом об`єкта в експлуатацію від 24 травня 2001 року № 17. Однак ОСОБА_2 не здійснював будівництво цього об`єкта нерухомого майна, спірне приміщення магазина перебувало в його оренді ще з 08 грудня 2000 року. Відповідач обмежився лише проведенням внутрішніх будівельних робіт по облаштуванню підсобного приміщення, що не вважається новим будівництвом. Ці обставини свідчать про відсутність підстав для здійснення державної реєстрації за ОСОБА_2 права власності на нежитлове приміщення № 500 (магазин) площею 89,7 кв. м на АДРЕСА_1 . Дії державного реєстратора Першотравневої сільської ради Обухівського району Заставенко А. В. порушують право власності Бориспільської територіальної громади на вказаний об`єкт нерухомого майна. 

Тому Бориспільська міська рада просила суд визнати такі дії протиправними та скасувати рішення державного реєстратора Першотравневої сільської ради Обухівського району Заставенко А. В. від 24 вересня 2019 року № 48831072 про державну реєстрацію за ОСОБА_2 права власності на нежитлове приміщення № 500 (магазин) площею 89,7 кв. м на АДРЕСА_1 ; на підставі частини першої статті 215 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) визнати недійсним договір дарування, укладений 26 лютого 2020 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , а також скасувати рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Владимирського В. Ю. від 26 лютого 2020 року № 51334392 про державну реєстрацію за ОСОБА_1 права власності на нежитлове приміщення № 500 (магазин) площею 89,7 кв. м на АДРЕСА_1 .

У ході розгляду справи представник Бориспільської міської ради Лосінець Д. Ф. подав заяву про часткову зміну предмета позову (т. 4, а. с. 41-43), відповідно до якої просив: скасувати рішення державного реєстратора Першотравневої сільської ради Обухівського району Заставенко А.В. №48831072 від 24 вересня 2019 року та витребувати із чужого незаконного володіння ОСОБА_2 нежитлове приміщення № НОМЕР_1 (магазин) площею 89,7 кв.м. на АДРЕСА_1 , скасувати рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Владимирського В. Ю. від 26 лютого 2020 року № 51334392 та витребувати з чужого незаконного володіння ОСОБА_1 нежитлове приміщення № 500 (магазин) площею 89,7 кв. м на АДРЕСА_1 .

Короткий зміст судових рішень 
Ухвалою Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 04 січня 2024 року поновлено строк для подання заяви про часткову зміну предмета позову. Заяву Бориспільської міської ради про часткову зміну предмета позову прийнято до судового розгляду та продовжено розгляд цієї справи зі стадії закінчення з`ясування обставин та перевірки їх доказами.
Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 04 січня 2024 року  позов Бориспільської міської ради задоволено частково.
Витребувано із чужого незаконного володіння ОСОБА_1 на користь Бориспільської міської ради нежитлове приміщення № 500 (магазин), площею 89,7 кв. м, на АДРЕСА_1 . У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.
Суд першої інстанції мотивував рішення тим, що оскільки Бориспільська міська рада не приймала рішення про передання нежитлового приміщення магазину у власність ОСОБА_2 та не відчужувала його за цивільно-правовим правочином, то вказаний об`єкт нерухомого майна вибув із володіння Бориспільської територіальної громади всупереч її волевиявленню.
Відповідачка ОСОБА_1 , набувши у власність спірне майно за безвідплатним правочином, не вважається добросовісним набувачем у розумінні статті 388 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України). Отже, наявні підстави для витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння останнього набувача, якою є ОСОБА_1 .
Натомість пред`явлення власником нерухомого майна вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідним для ефективного відновлення його права.
Постановою Київського апеляційного суду від 03 вересня 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 10 квітня 2024 року - без змін.
Апеляційний суд мотивував постанову тим, що висновки суду першої інстанції по суті вирішеного спору є правильними, підтверджуються наявними у справі доказами, яким суд дав належну правову оцінку. Доводи апеляційної скарги не спростовують цих висновків і не свідчать про порушення судом норм матеріального та процесуального права.
Постановою Верховного Суду від 08 жовтня 2025 року (провадження № 61-13640св24) касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Постанову Київського апеляційного суду від 03 вересня 2024 року скасовано. Справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Суд касаційної інстанції, встановивши процесуальні порушення, допущені апеляційним судом, що унеможливлюють перегляд справи Верховним Судом по суті спору, керуючись пунктом 5 частини першої статті 411 ЦПК України, направив справу до суду апеляційної інстанції на новий розгляд.
Постановою Київського апеляційного суду від 27 січня 2026 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення. Рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 10 квітня 2024 року - без змін.
Суд апеляційної інстанції погодився з висновком суду першої інстанції про те, що Бориспільська міська рада не приймала рішення про передачу нежитлового приміщення магазина у власність ОСОБА_2 та не відчужувала його за цивільно-правовим правочином, а отже, вказаний об`єкт нерухомого майна вибув з володіння Бориспільської територіальної громади всупереч її волевиявлення.
Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що в порушення частини третьої статті 40 ЦПК України, за відсутності відповідних повноважень, суд першої інстанції прийняв до розгляду заяву про зміну предмету позову не на стадії підготовчого засідання, а саме до його закінчення, а на стадії з`ясування обставин та перевірки їх доказами, судом апеляційної інстанції відхилені, як необґрунтовані, оскільки судом першої інстанції на підставі клопотання позивача в межах своїх дискреційних повноважень поновлено строк на звернення із такою заявою.
Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиції інших учасників справи
У березні 2026 року до Верховного Суду засобами поштового зв`язку надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 10 квітня 2024 року та постанову Київського апеляційного суду від 27 січня 2026 року, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить оскаржувані судові рішення скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Як підставу касаційного оскарження зазначає неправильне застосування судами норм процесуального права, зокрема без урахування висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 07 лютого 2024 року у справі № 311/2297/21, від 02 жовтня 2019 року у справі № 916/2421/18, від 10 травня 2023 року у справі № 723/1233/17, від 25 червня 2019 року у справі № 924/1473/15, від 22 липня 2021 року у справі № 910/18389/20 та інших (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України). Також, вказує на порушення судами норм процесуального права (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).

Касаційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції допустив грубе процесуальне порушення, а саме прийняв заяву про зміну предмета позову на стадії розгляду справи по суті спору. Таке порушення залишено судом апеляційної інстанції залишено поза увагою. Вважає, що такі дії суду суперечать правовій позиції Верховного Суду, викладеній у постанові від 10 травня 2023 року у справі № 723/1233/17 щодо застосування частини третьої статті 49 ЦПК України.

Крім того, суд першої інстанції, на що не звернув увагу апеляційний суд, у порушення вимог частини третьої статті 49 ЦПК України, прийняв одночасно змінені предмет та підстави позову, що також суперечить правовій позиції Верховного Суду, викладеній у постановах від 25 червня 2019 року у справі № 924/1473/15, від 15 жовтня 2020 року у справі № 922/2575/19.

Вважає, що судом першої інстанції грубо порушено вимоги пункту 6 статті 81 ЦПК України та ухвалено судове рішення на підставі припущень, а суд апеляційної інстанції в порядку підготовки справи до апеляційного розгляду не вирішив питання про призначення експертизи.

Крім того, у касаційній скарзі зазначає клопотання про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду, оскільки справа містить виключну правову проблему і вирішення цього питання необхідне для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовної практики щодо застосування частини третьої статті 49 ЦПК України.

У квітні 2026 року Бориспільська міська рада через підсистему «Електронний суд» подала до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу ОСОБА_1 , в якому просить залишити її без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін.

У травні 2026 року ОСОБА_2 засобами поштового зв`язку надіслав до Верховного Суду пояснення, в яких підтримав доводи касаційної скарги ОСОБА_1 .

Рух справи у суді касаційної інстанції
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Верховного Суду від 03 березня 2026 року касаційна скарга ОСОБА_1 передана на розгляд судді-доповідачу Гулейкову І. Ю., судді, які входять до складу колегії: Лідовець Р. А., Луспеник Д. Д. 
Ухвалою Верховного Суду від 16 березня 2026 року касаційну скаргу залишено без руху, для усунення недоліків.
Ухвалою Верховного Суду від 01 квітня 2026 року (після усунення заявницею недоліків) відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою ОСОБА_1 з підстав, передбачених пунктами 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України, витребувано матеріали справи № 359/235/21 з Бориспільського міськрайонного суду Київської області та встановлено учасникам справи строк для подачі відзиву на касаційну скаргу. 
У квітні 2026 року матеріали справи № 359/235/21 надійшли до Верховного Суду.
Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки їх ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Рішенням виконавчого комітету Бориспільської міської ради №881 від 17 вересня 2012 року (т. 1, а. с. 42) було оформлено право власності Бориспільської територіальної громади в особі Бориспільської міської ради на нежитлові приміщення загальною площею 422,7 кв. м на АДРЕСА_1 .

19 вересня 2012 року Бориспільській територіальній громаді в особі Бориспільської міської ради було видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно (т. 1, а. с. 43). У той саме день на підставі цього правовстановлюючого документа державний реєстратор КП «Бориспільське БТІ» прийняв рішення про державну реєстрацію за Бориспільською територіальною громадою в особі Бориспільської міської ради права власності на нежитлові приміщення на АДРЕСА_1 . Ця обставина підтверджується копією витягу про державну реєстрацію прав №35557065 від 19 вересня 2012 року (т. 1, а. с. 44).

Зі змісту листа директора КП «Бориспільське БТІ» № 90 від 24 вересня 2019 року (а. с. 56) та копій технічних паспортів на нежитлові приміщення на АДРЕСА_1 (т. 1, а. с. 47-50, 51-55) вбачається, що нежитлові приміщення загальною площею 422,7 кв.м. за вказаною адресою, право власності на які було зареєстровано за Бориспільською територіальною громадою, складались з нежитлового приміщення магазину площею 89,4 кв. м, нежитлового приміщення кафе площею 156,6 кв. м, нежитлового приміщення магазину 18,5 кв. м та нежитлового приміщення магазину площею 158,2 кв. м.

Рішенням державного реєстратора Першотравневої сільської ради Обухівського району Заставенко А. В. №48831072 від 24 вересня 2019 року (т. 2, а. с. 43) за ОСОБА_2 зареєстровано право власності на нежитлове приміщення № 500 (магазин) площею 89,7 кв. м на АДРЕСА_1 . Це підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 182180495 від 24 вересня 2019 року (т. 1, а. с. 44).

26 лютого 2020 року ОСОБА_2 уклав з ОСОБА_1 договір дарування нежилого приміщення (т. 2, а. с. 46-47), за яким ОСОБА_2 відчужив у власність ОСОБА_1 нежитлове приміщення № НОМЕР_1 (магазин) площею 89,7 кв. м на АДРЕСА_1 . У той самий день рішенням приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Владимирського В. Ю. № 51334392 за ОСОБА_1 було зареєстровано право власності на придбане нею нежитлове приміщення магазина.

15 листопада 2022 року ОСОБА_1 уклала з ТОВ «Спліт-Рент» договір оренди нежилого приміщення (т. 3, а. с. 58-61), за яким вона передала у користування ТОВ «Спліт-Рент» частину нежитлового приміщення (магазина) площею 44,7 кв. м на АДРЕСА_1 .

Зі змісту пунктів 6.1, 6.3 та 6.4 мотивувальної частини рішення Бориспільського міськрайонного суду від 20 квітня 2022 року (т. 3, а. с.31-36), залишеного без змін постановою Київського апеляційного суду від 09 лютого 2023 року (т. 3, а. с. 24-30), вбачається, що нежитлове приміщення № 500 (магазин) площею 89,7 кв. м на АДРЕСА_1 є тим самим нежитловим приміщенням магазину площею 89,4 кв. м, що входило у склад нежитлових приміщень площею 422,7 кв. м на АДРЕСА_1 , право власності на які було зареєстровано за Бориспільською територіальною громадою. Спірне нежитлове приміщення магазина було збудовано не ОСОБА_2 , а трестом «Бориспільсільбуд», адже у 2001 році на час проведення ремонту ОСОБА_2 вказаний об`єкт нерухомого майна існував вже понад 27 років. 

Правове обґрунтування 

У частині першій та другій статті 2 ЦПК України закріплено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

У частині першій статті 11 ЦПК України передбачено, що суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Тлумачення вказаних норм свідчить, що завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту. Схожий за змістом висновок зроблений в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19).

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем, і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2023 року у справі № 582/18/21 (провадження № 61-20968сво21)).

У статті 41 Конституції України закріплено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.

Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.

Відповідно до частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 ЦК України).

Частиною першою статті 316 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном (стаття 317 ЦК України).

Статтею 319 ЦК України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до частин першої та другої статті 375 ЦК України власник земельної ділянки має право зводити на ній будівлі та споруди. Він набуває право власності на зведені ним будівлі, споруди та інше нерухоме майно.

Згідно з частиною другою статті 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Новоствореним об`єктом нерухомості вважається виключно об`єкт, створений без прив`язок до іншого, вже існуючого нерухомого майна, без використання його складових структурних елементів. Тобто не є новоствореним об`єктом нерухомого майна вже існуючий об`єкт нерухомості зі зміненими зовнішніми та внутрішніми параметрами (див. постанову Верховного Суду України від 06 липня 2016 року у цивільній справі №6-1213цс16).

Відповідно до статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів, і вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК України).

Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема, якщо між власником і володільцем майна відсутні договірні відносини і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача, з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України.

Відповідно до частини першої статті 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише в разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Тлумачення наведеної норми права вказує на те, що право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння.

За змістом статті 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею.

Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача.

Вибуття майна з володіння власника на підставі правочину, який визнаний надалі недійсним, вважається таким, що вибуло з володіння власника поза його волею.
Положення статті 388 ЦК України застосовується як правова підстава позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин.

Власник з дотриманням вимог статті 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача (постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 листопада 2019 року в справі № 911/3680/17 (провадження № 12-104гс19).

Відповідно до положень частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Згідно з частиною четвертою статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, дослідивши наявні у справі докази та надавши їм належну оцінку, дійшов правильного висновку про те, що оскільки Бориспільська міська рада не приймала рішення про передачу нежитлового приміщення магазина у власність ОСОБА_2 та не відчужувала його за цивільно-правовим правочином, а отже, вказаний об`єкт нерухомого майна вибув з володіння Бориспільської територіальної громади всупереч її волевиявленню. ОСОБА_1 придбала нежитлове приміщення магазина за безвідплатним договором, тому вона не вважається добросовісним набувачем в розумінні частини першої статті 388 ЦК України, отже наявні підстави для витребування з чужого незаконного володіння ОСОБА_1 нежитлового приміщення № 500 (магазина) площею 89,7 кв. м на АДРЕСА_1 .

Щодо доводів касаційної скарги про те, що суд першої інстанції допустив грубе процесуальне порушення, а саме прийняв заяву позивача про зміну предмета позову на стадії розгляду справи по суті спору, а не у попередньому судовому засіданні, Верховний Суд зазначає таке.

Відповідно до частини третьої статті 49 ЦПК України до закінчення підготовчого засідання позивач має право змінити предмет або підстави позову шляхом подання письмової заяви. У справі, що розглядається за правилами спрощеного позовного провадження, зміна предмета або підстав позову допускається не пізніше ніж за п`ять днів до початку першого судового засідання у справі.

Право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом. Документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом (стаття 126 ЦПК України).

У частині першій, шостій статті 127 ЦПК України встановлено, що суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення. Про поновлення або продовження процесуального строку суд постановляє ухвалу.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Процесуальним законом не передбачено права позивача на подання заяв (клопотань) про «доповнення» або «уточнення» позовних вимог. Тому в разі надходження до суду однієї із зазначених заяв (клопотань) останній, виходячи з її змісту, а також змісту раніше поданої позовної заяви та конкретних обставин справи, повинен розцінювати її як: подання іншого (ще одного) позову, чи збільшення або зменшення розміру позовних вимог, чи об`єднання позовних вимог, чи зміну предмета або підстав позову (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 01 листопада 2021 року у справі № 405/3360/17 (провадження
№ 61-9545сво21)).

Верховний Суд зазначає, що суд першої інстанції при вирішенні питання щодо прийняття заяви про зміни предмету або підстав позову, збільшення/ зменшення позовних вимог має спочатку розглянути клопотання про поновлення строку, передбаченого статтею 49 ЦПК України, поданого разом з такою заявою, та вирішити питання про наявність чи відсутність причин для його поновлення.

Так, Верховний Суд у постанові від 22 березня 2023 року у справі № 212/4015/21, констатував, що суд першої інстанції повернув заяву про уточнення позовних вимог у зв`язку з порушенням строку, передбаченого статтею 49 ЦПК України, проте не розглянув клопотання представника позивача про поновлення цього процесуального строку, вказане питання також залишилось поза увагою апеляційного суду, а отже висновок судів про відсутність підстав для прийняття до розгляду уточненої позовної заяви зі зміною підстав позову є передчасним.

Схожий висновок зроблено Верховним Судом у постанові від 31 березня 2021 року у справі № 357/8533/19.

Відмова суду врахувати заяву про зміну предмета позову або вирішення спору без її розгляду може порушувати право сторони на справедливий розгляд, гарантований статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Аналіз матеріалів справи свідчить, що у січні 2021 року Бориспільська міська рада звернулася до суду з позовом, підставою якого є незаконне заволодіння ОСОБА_2 нежитлового приміщення магазина на АДРЕСА_1 та відчуження цього об`єкта нерухомого майна у власність ОСОБА_1 .

Ухвалою Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 05 лютого 2021 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначення підготовчого судового засідання.

Ухвалою Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 26 травня 2023 року підготовче провадження у справі закрито та призначено справу до судового розгляду по суті.

02 листопада 2023 року засобами поштового зв`язку Бориспільська міська рада звернулася до суду з заявою про часткову зміну предмета позову, в якій зазначила, що у міської ради виникла необхідність часткової зміни позовних вимог, з урахуванням висновку Верховного Суду в постанові від 04 жовтня 2023 року у справі № 359/9857/20 у подібних правовідносинах щодо належного способу захисту прав позивача.

Ухвалою Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 04 січня 2024 року поновлено Бориспільській міській раді строк на подання заяви про часткову зміну предмета позову та прийнято заяву до розгляду.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 , які є ідентичними доводам касаційної скарги, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про можливість застосування судом першої інстанції інституту поновлення процесуальних строків, передбачених частиною третьою статті 49 ЦПК України.

У зв`язку з викладеним Верховний Суд зазначає, що у силі частини другої статті 410 ЦПК України, згідно з якою не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань, вказані процесуальні дії районного суду не вплинули на правильне вирішення спору.

Верховний Суд відхиляє доводи касаційної скарги про те, що позивачем всупереч процесуальному закону прийнято змінені одночасно предмет та підстави позову, з урахуванням наступного.

Позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається з двох елементів - предмета і підстави позову.

Під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.

Зміна предмета позову означає зміну вимоги, з якою позивач звернувся до відповідача, а зміна підстав позову - це зміна обставин, на яких ґрунтується вимога позивача.

Отже, зміна предмета позову означає зміну матеріальної вимоги, з якою позивач звернувся до відповідача, а зміна підстав позову - це зміна обставин, на яких ґрунтується вимога позивача. Одночасна зміна і предмета, і підстав позову не допускається, оскільки у разі одночасної зміни предмета та підстав позову фактично виникає нова матеріально-правова вимога позивача, яка обґрунтовується іншими обставинами, що за своєю суттю є новим позовом.

Тому в разі подання позивачем заяви, спрямованої на одночасну зміну предмета і підстав позову, суд повинен відмовити в задоволенні такої заяви і розглянути по суті раніше заявлені позовні вимоги, якщо позивач не відмовляється від позову.

Не вважаються зміною підстав позову доповнення його новими обставинами при збереженні в ньому первісних обставин та зміна посилання на норми матеріального чи процесуального права.

Особа, яка звертається до суду з позовом, самостійно визначає у позовній заяві, яке її право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Предмет позову кореспондується із способами захисту права, які визначені, зокрема у статті 16 ЦК України, а тому зміна предмета позову означає зміну вимоги, що може полягати в обранні позивачем іншого / інших, на відміну від первісно обраного / обраних способу / способів захисту порушеного права, в межах спірних правовідносин.

Необхідність у зміні предмета позову може виникати тоді, коли початкові вимоги позивача не будуть забезпечувати чи не повною мірою забезпечать позивачу захист його порушених прав та інтересів.

Зміна предмета позову можлива, зокрема, у такі способи: 1) заміна одних позовних вимог іншими; 2) доповнення позовних вимог новими; 3) вилучення деяких із позовних вимог; 4) пред`явлення цих вимог іншому відповідачу в межах спірних правовідносин.

Близька за змістом правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 18 грудня 2024 року у справі № 178/934/19.

Надаючи оцінку відповідності заяви формі та змісту, передбачених нормами ЦПК України, суд апеляційної інстанції правильно зазначив, що у заяві про часткову зміну предмета позову представник позивача не змінив підставу позову та обмежився лише частковою зміною предмета позову, що полягала в обранні іншого способу захисту права. 

В контексті доводів касаційної скарги про порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права, необґрунтовану відмову у задоволенні клопотання відповідачки про призначення будівельно-технічної експертизи, колегія зауважує наступне.

У статті 367 ЦПК України визначено межі розгляду справи судом апеляційної інстанції, зокрема зазначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Клопотання сторін та інших учасників справи про виклик свідків, призначення експертизи, витребування доказів, судових доручень щодо збирання доказів, залучення до участі у справі спеціаліста, перекладача, а також питання щодо вчинення інших дії, пов`язаних із забезпеченням апеляційного розгляду справи, вирішуються судом апеляційної інстанції у порядку підготовки справи до апеляційного розгляду відповідно до приписів пунктів 6, 8 частини першої статті 365 ЦПК України.

Ухвалою Київського апеляційного суду, постановленою на місці у судовому засіданні 27 січня 2026 року, залишено без розгляду клопотання апелянта про призначення будівельно-технічної експертизи у зв`язку з пропуском строку на його подання та відсутністю клопотання про його поновлення.

Так, суд апеляційної інстанції мав розглянути зазначене клопотання в порядку підготовки справи до апеляційного розгляду, водночас вказане порушення не призвело до ухвалення апеляційним судом неправильного судового рішення.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про недотримання судом апеляційної інстанції норм процесуального права, не спростовують висновків суду апеляційної інстанції щодо пропуску строку на звернення з клопотанням про призначення експертизи.

Інші доводи касаційної скарги не свідчать про наявність підстав для скасування правильних по суті судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій.

Слід також зазначити, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палата Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц).

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів касаційної скарги по суті спору та їх відображення в оскаржених рішенні суду першої інстанції та постанові апеляційного суду (з урахуванням доводів касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження), питання вмотивованості висновків судів першої та апеляційної інстанцій, Верховний Суд виходить з того, що у справі, яка розглядається, судами сторонам спору надано мотивовану відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних правовідносин, а доводи, викладені у касаційній скарзі, не спростовують обґрунтованих висновків судів попередніх інстанцій.

Колегія суддів, надаючи оцінку судовим рішенням на предмет їх законності у межах доводів касаційної скарги не встановила порушень норм процесуального права, що призвели до неправильного вирішення справи, а також обставин, які є обов`язковими підставами для скасування судового рішення. 

Висновки судів попередніх інстанцій в частині застосування норм процесуального права не суперечать висновкам Великої Палати Верховного Суду та Верховного Суду, на які заявниця посилається в обґрунтування доводів касаційної скарги.

Щодо клопотання про передачу справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду

Алєксєєнко О. В. заявила клопотання про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду, посилаючись на наявність виключної правової проблеми щодо застосування судами частини третьої статті 49 ЦПК України.

Зазначене клопотання не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно з частиною п`ятою статті 403 ЦПК України суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії суддів, палати або об`єднаної палати, передає справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, якщо така колегія (палата, об`єднана палата) дійде висновку, що справа містить виключну правову проблему і така передача необхідна для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики.

Наведені заявницею аргументи для передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду, в розумінні приписів статті 403 ЦПК України, не є тими обставинами, за наявності яких справа може бути передана на розгляд Великої Палати Верховного Суду. З урахуванням обставин цієї справи судова практика Верховного Суду є сталою та незмінною, відмінність існує лише щодо доказування позову.

Тому в задоволенні клопотання ОСОБА_1 про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду слід відмовити.

Щодо розподілу судових витрат

Статтею 416 ЦПК України передбачено, що постанова суду касаційної інстанції складається, в тому числі із розподілу судових витрат.

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, то підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Відмовити в задоволенні клопотання  ОСОБА_1 про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду.

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 10 квітня 2024 року та постанову Київського апеляційного суду від 27 січня 2026 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:	І. Ю. Гулейков	
		
	Р. А. Лідовець	
		
	Д. Д. Луспеник