ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
Іменем України
21 липня 2026 року
м. Харків
справа №641/4739/25
провадження №22-ц/818/1907/26
Харківський апеляційний суд у складі:
Головуючого: Маміної О.В.
суддів: Мальованого Ю.М., Яцини В.Б.
за участю секретаря: Шнайдер Д.С.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області про відшкодування моральної шкоди, завданої громадянинові незаконними діями та бездіяльністю, -
за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Харкова від 08 грудня 2025 року, постановлене суддею Малаховою О.В.
в с т а н о в и в :
У червні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом, в якому просив стягнути моральну шкоду, завдану незаконними діями та бездіяльністю у розмірі 140000,00 грн.
Рішення Шевченківського районного суду м. Харкова від 08 грудня 2025 року позов задоволено частково. Стягнуто з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 у рахунок відшкодування моральної шкоди у розмірі 5000,00 грн. Стягнуто з Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області в дохід держави судовий збір у розмірі 14,42 грн. Стягнуто з Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області в дохід держави судовий збір у розмірі 14,42 грн. Стягнуто з Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області в дохід держави судовий збір у розмірі 14,42 грн. в іншій частині в задоволенні позову відмовлено.
Не погодившись із рішеннями суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить, рішення суду скасувати та постановити нове, яким задовольнити позовні вимоги повністю.
Посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права; зазначає, що суд невірно визначився з правовідносинами, які склалися між сторонами. Також наголошує, що суд першої інстанції не взяв до уваги: душевні страждання, які він зазнав у зв`язку з протиправною поведінкою не тільки щодо мене самого, а й членів моєї сім`ї чи близьких родичів. На моєму утриманні знаходяться дочка 20 років, що є студенткою, та мати, якій 87 років. Будь – яке порушення прав позивача на пенсію одразу порушує і права цих людей.
Перевіряючи законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції, відповідно до вимог ч. 1ст. 367 ЦПК України- в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що з урахуванням фактичних обставин справи, а також характер, глибину і тривалість душевних страждань позивача, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, суд вважав за доцільне визначити розмір моральної шкоди, яка підлягає відшкодуванню, в сумі 5000,00 грн.
Такі висновки суду першої інстанції відповідають вимогам закону та фактичним обставинам справи.
Судовим розглядом встановлено, що ОСОБА_1 є пенсіонером, що підтверджується копією пенсійного посвідчення № НОМЕР_1 серії НОМЕР_2 від 13.03.2008, а також є учасником ліквідації ядерних аварій, що підтверджено копією посвідчення учасника ліквідації ядерних аварій від 02.10.2019 серії НОМЕР_3 .
21.10.2024 ОСОБА_1 звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області, в якому просив суд: визнати дії Головного управління Пенсійного фонду в Івано-Франківській області при прийнятті відмови від 26.07.2024 о/р № НОМЕР_4 в переході на пенсію за іншим законом неправомірними; визнати рішення Головного управління Пенсійного фонду в Черкаській області при прийнятті відмови від 30.08.2024 року № 204850018415 у призначенні пенсії за віком у зв`язку з недоцільністю неправомірним; зобов`язати Головне управління пенсійного фонду України у Харківській області провести мені перерахунок при переході з пенсії відповідно до Закону №2262 на пенсію відповідно до Закону №1058 та виплату пенсії за віком із застосуванням показника середньої заробітної плати (доходу) в Україні, з якої сплачено страхові внески, за три календарні роки, що передують року звернення за призначенням пенсії (дата звернення19 липня 2024 року); виплатити ОСОБА_1 пенсію ОСОБА_1 з серпня 2024 року, яку ОСОБА_1 не отримує з вини працівників Пенсійного фонду.
Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 24.10.2024 позовну заяву залишено без руху, усуваючи недоліки позовної заяви позивачу необхідно було надати до суду уточнену позовну заяву із зазначенням складу сторін відповідно до змісту позовних вимог та із зазначенням кого саме суд має зобов`язати виплатити ОСОБА_1 пенсію з серпня 2024 року. Позивачем подано до суду уточнену позовну заяву, в якій в якості відповідачів визначено Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області, Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області, Головне управління Пенсійного фонду України в Черкаській області та визначено позовні вимоги: визнати дії Головного управління Пенсійного фонду в Івано-Франківській області при прийнятті відмови від 26.07.2024 о/р № НОМЕР_4 в переході на пенсію за іншим законом неправомірними; визнати рішення Головного управління Пенсійного фонду в Черкаській області при прийнятті відмови від 30.08.2024 року № 204850018415 у призначенні пенсії за віком у зв`язку з недоцільністю неправомірним; зобов`язати Головне управління пенсійного фонду України у Харківській області провести ОСОБА_1 перерахунок при переході з пенсії відповідно до Закону №2262 на пенсію відповідно до Закону №1058 та виплату пенсії за віком із застосуванням показника середньої заробітної плати (доходу) в Україні, з якої сплачено страхові внески, за три календарні роки, що передують року звернення за призначенням пенсії (дата звернення 19 липня 2024 року); зобов`язати Головне управління пенсійного фонду України у Харківській області виплатити ОСОБА_1 його пенсію з серпня 2024 року, яку він не отримує з вини працівників Пенсійного фонду.
Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 30.10.2024 у справі №520/29122/24 відкрито спрощене позовне провадження.
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 22.01.2025 у справі №520/29122/24 адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області про визнання неправомірними дії та рішення, зобов`язання вчинити певні дії задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду в Івано-Франківській області від 26.07.2024 о/р № НОМЕР_4 щодо відмови у переході на пенсію за Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» №1058-ІV від 9 липня 2003 року. Визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду в Черкаській області від 30.08.2024 року № 204850018415 щодо відмови у переході на пенсію за Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» №1058-ІV від 9 липня 2003 року. Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду в Івано-Франківській області провести ОСОБА_1 переведення з пенсії відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» №2262-ХІІ від 9 квітня 1992 року на пенсію відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» №1058-ІV від 9 липня 2003 року за віком із застосуванням показника середньої заробітної плати (доходу) в Україні, з якої сплачено страхові внески, за три календарні роки, що передують року звернення за призначенням пенсії, а саме за 2021-2023 роки. Визнано протиправною бездіяльність Головного управління пенсійного фонду України у Харківській області щодо невиплати ОСОБА_1 пенсії з 01 серпня 2024 року. Зобов`язано Головне управління пенсійного фонду України у Харківській області виплатити ОСОБА_1 пенсію з 01 серпня 2024 року. В іншій частині позовних вимог відмовлено.
Постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 26.05.2025 у справі № 520/29122/24 апеляційні скарги Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області та Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області залишено без задоволення. Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 22.01.2025 по справі № 520/29122/24 залишено без змін.
Звертаючись до суду із позовом позивач наголошує, що визнана судом протиправна бездіяльність пенсійних органів позбавила його законного права на відповідну пенсію, що призвело до його моральних страждань і принижень, емоційних переживань і додаткових зусиль для організації свого життя.
Згідно з частиною першою статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Згідно вимог ст. 3 Конституції України вбачається, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Відповідно до ч.ч.1, 2 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із загибеллю близької людини.
Частинами 1 та 2 ст.23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Положеннями ч.3 ст.23 ЦК України визначено, що моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів (стаття 1173 ЦК України).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 вересня 2019 року в справі № 916/1423/17 вказано, що застосовуючи статті 1173, 1174 ЦК України, суд має встановити: по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта; по-друге, факт заподіяння цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі. За наявності цих умов є підстави покласти цивільну відповідальність за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування.
Надаючи оцінку законності та обґрунтованості заявлених позовних вимог, суд керується таким.
Згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами статей 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.
Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (частина третя статті 23 ЦК України).
Частиною другою статті 1167 ЦК України визначено перелік випадків відшкодування моральної шкоди органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим, органом місцевого самоврядування, фізичною або юридичною особою, яка її завдала. Зазначений перелік не є вичерпним, оскільки пункт 3 цієї статті передбачає наявність інших випадків, передбачених законом.
Статтями 13, 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини (далі – ЄСПЛ) як джерело права та змінюють практику застосування національного закону відповідно до рішення цього Суду.
Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ право на суд, захищене статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, було б ілюзорним, якби національні правові системи Договірних держав допускали, щоб остаточні та обов`язкові судові рішення залишалися без виконання на шкоду одній зі сторін (рішення від 19 березня 1997 року у справі «Горнсбі проти Греції», пункт 40). Ефективний доступ до суду включає в себе право на виконання судового рішення без зайвих затримок (рішення від 28 липня 1999 року у справі «Імобільяре Саффі» проти Італії», заява № 22774/93, пункт 66).
Держава несе відповідальність за виконання остаточних рішень, якщо чинники, які затримують чи перешкоджають їх повному та вчасному виконанню, перебувають у межах контролю органів влади (рішення від 26 квітня 2005 року у справі «Сокур проти України», заява № 29439/02, та від 19 лютого 2009 року у справі «Крищук проти України», заява № 1811/06).
ЄСПЛ також зазначив, що у випадках, коли йдеться про відшкодування матеріальної шкоди, національні суди мають явно кращі можливості визначати наявність такої шкоди та її розмір. Існує обґрунтована і водночас спростовна презумпція, що надмірно тривале провадження даватиме підстави для відшкодування моральної шкоди (рішення у справі «Скордіно проти Італії», заява № 36813/97, пункти 203 - 204, та рішення у справі «Вассерман проти Росії», заява № 21071/05, пункт 50). Суд вважає таку презумпцію особливо незаперечною у випадку надмірної затримки у виконанні державою винесеного проти неї судового рішення, враховуючи те, що недотримання державою свого зобов`язання з повернення боргу після того, як заявник, пройшовши через судовий процес, домігся успіху, неминуче викликатиме у нього почуття розпачу (рішення від 7 травня 2002 року в справі «Бурдов проти Росії», пункт 100).
Судова колегія погоджується з висновком суду, що факти протиправних дій, рішень та бездіяльності відповідачів встановлені рішення Харківського окружного адміністративного суду від 22.01.2025 та постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 26.05.2025 у справі № 520/29122/24.
Суд першої інстанції правильно виходив із того, що позивач, будучи пенсіонером, учасником ліквідації ядерних аварій, був змушений звертатися до суду за оскарженням дій Відповідачів щодо відмови у переході на пенсію за Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» №1058-ІV від 9 липня 2003 року, визнання протиправною бездіяльність Головного управління пенсійного фонду України у Харківській області щодо невиплати ОСОБА_1 пенсії з 01 серпня 2024 року, на яку він мав право, що не входить до його звичайного способу життя. Саме через протиправність дій пенсійних органів щодо відмови у переході на пенсію за Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» №1058-ІV від 9 липня 2003 року та виплати пенсії у неналежному розмірі Позивач був змушений відстоювати свої права та інтереси. Неотримання пенсії в повному обсязі призвело до порушення прав Позивача, а також до необхідності змін у способі життя та додаткових зусиль для його організації, з урахуванням того, що пенсія є для Позивача джерелом для існування. 
З урахуванням фактичних обставин справи, колегія суддів вважає, що визначений судом розмір моральної шкоди є обґрунтованим та відповідає критерію розумності.
Підстав для стягнення моральної шкоди у розмірі, про який просить позивач, судова колегія не вбачає. Порушене право позивача на пенсійне забезпечення захищено судом.
Висновок суду про часткове задоволення позову відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи.
Доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції.
Рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1статті 6Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Проаналізувавши встановлені обставини справи, та надавши їм правову оцінку, з урахуванням зазначених вище положень діючого законодавства, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування або зміни рішення суду першої інстанції.
Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Відповідно до п.п. в п. 4 ч. 1ст.382ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.
Керуючись ст.ст.367,368, п.1 ч.1 ст.374, ст.ст.375,381,382-384,389 ЦПК України, суд, -
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення Шевченківського районного суду м. Харкова від 08 грудня 2025 року - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.
Головуючий:        О.В. Маміна
Судді:         Ю.М. Мальований
В.Б. Яцина