Справа № 541/1468/26
Номер провадження 2/541/1411/2026 

Р І Ш Е Н Н Я
іменем України

01 вересня 2026 року м.Миргород

Миргородський міськрайонний суд Полтавської області у складі:
головуючого судді — Городівського О.А., за участю секретаря судового засідання — Гуріної В.М., представника позивача — адвоката Батієнко Я.І., представника відповідача — адвоката Пугача С.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні житлом шляхом вселення,
ВСТАНОВИВ:

 
У квітні 2026 року ОСОБА_1 звернулася до Миргородського міськрайонного суду Полтавської області з позовом до ОСОБА_2 , в якому, з урахуванням викладених обставин, просила суд:
1.зобов`язати ОСОБА_2 не чинити їй перешкод у користуванні квартирою АДРЕСА_1 ;
2.вселити її, ОСОБА_1 , у зазначену квартиру;
3.стягнути з відповідача понесені нею судові витрати.
В обґрунтування позову позивачка зазначила, що 14 листопада 2014 року між нею та відповідачем зареєстровано шлюб, від якого сторони мають доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Рішенням Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 26.07.2024 у справі № 541/2105/24 шлюб між сторонами розірвано, рішення набрало законної сили 27.08.2024.
У період шлюбу, а саме 19.10.2017, сторонами на підставі договору купівлі-продажу № 664, посвідченого приватним нотаріусом Ряжко О.В., набуто у власність квартиру загальною площею 73,2 кв.м, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 . Позивачка посилається на приписи статей 60, 61 СК України, згідно з якими майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, хто з них та в якому розмірі брав участь коштами у його придбанні, а також на закріплену законом презумпцію спільності такого майна, яка може бути спростована лише в судовому порядку особою, яка на це посилається.
Позивачка стверджує, що у червні 2024 року відповідач ініціював розірвання шлюбу та примусив позивачку разом з малолітньою донькою залишити спірну квартиру, у якій сторони спільно проживали з грудня 2019 року. Після цього позивачка з донькою вимушені проживати в орендованому житлі, оскільки іншого житла у власності не мають. На неодноразові звернення позивачки з проханням надати доступ до квартири та передати комплект ключів відповідач відповідає відмовою, обґрунтовуючи це тим, що вважає квартиру одноособово своєю власністю. Вказані обставини, на переконання позивачки, підтверджуються актом та довідкою ОСББ будинку.
Правовими підставами позову позивачка визначила статті 41, 47 Конституції України, статтю 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, статті 319, 321, 368, 369, 383, 391 ЦК України, статті 33, 34 Закону України «Про основні засади житлової політики», статті 60, 69–71 СК України, а також релевантну практику Верховного Суду, зокрема правові позиції, викладені у постановах Верховного Суду від 24.05.2017 у справі № 6-843цс17, від 06.02.2018 у справі № 235/9895/15-ц, від 05.04.2018 у справі № 404/1515/16-ц, постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2018 у справі № 372/504/17, та постанові Верховного Суду від 29.01.2025, згідно з якою для задоволення позову про усунення перешкод у користуванні майном необхідна одночасна наявність двох умов: належність позивачу права власності (або законного володіння) майном та наявність з боку відповідача дій (реальної небезпеки таких дій), якими порушується це право.

Відповідач подав відзив на позовну заяву, в якому позовні вимоги не визнав у повному обсязі, посилаючись на таке.
По-перше, у провадженні Миргородського міськрайонного суду Полтавської області перебуває цивільна справа № 541/3376/25 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного сумісного майна подружжя, зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного сумісного майна, одним із предметів поділу в якій є спірна квартира. Ухвалою суду від 14.04.2026 у зазначеній справі призначено комплекс оціночних експертиз, а провадження у справі зупинено до отримання їх висновків. Відповідач зазначив, що позивачкою подано заяву про збільшення позовних вимог, якою вона просить визнати за нею право власності на спірну квартиру, тоді як відповідач, своєю чергою, у зустрічному позові також заявляв вимоги щодо цього майна, у зв`язку з чим, на його думку, до вирішення справи № 541/3376/25 квартира залишається спільним майном сторін.
По-друге, відповідач вказав, що позивачка є співвласником (1/3 частки) чотирикімнатної квартири по АДРЕСА_3 , яку він за власні кошти відремонтував, і в якій позивачка фактично проживала станом на 24.06.2024, що, на думку відповідача, спростовує факт відсутності у позивачки іншого житла.
По-третє, відповідач посилався на те, що позивачка отримує від нього аліменти на утримання доньки у розмірі 12 000 грн щомісяця та має постійне місце роботи в Медичному реабілітаційному центрі МВС України «Миргород», а тому не позбавлена можливості забезпечити себе житлом самостійно.
По-четверте, відповідач зазначив, що з 06.03.2026 він проживає у спірній квартирі зі своєю новою дружиною ОСОБА_4 , яка перебуває у стані вагітності, а також з її донькою ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на підтвердження чого надав копію свідоцтва про народження дитини, копію актового запису про шлюб від 20.02.2026 та копію протоколу УЗ-дослідження вагітності від 13.05.2026. Відповідач стверджував, що позивачка своїм зверненням до суду має на меті створити конфлікт у його новій родині, а спільне проживання з позивачкою, яка, за твердженням відповідача, має «надзвичайно скандальний характер», негативно вплине на стан здоров`я його вагітної дружини та психологічний стан малолітньої дитини.
Відповідач заявив клопотання про зупинення провадження у справі до набрання законної сили рішенням у справі № 541/3376/25, клопотання про виклик свідка ОСОБА_6 та заперечення проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження.

Позивачка, заперечуючи проти доводів відзиву, зазначила, що наявність спору про поділ спільного майна у справі № 541/3376/25, провадження в якій зупинено на стадії підготовчого провадження, жодним чином не змінює правового режиму спірної квартири, яка до набрання законної сили відповідним судовим рішенням залишається об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а тому в силу частини 1 статті 369 ЦК України позивачка як співвласник має право володіти і користуватися цим майном спільно з відповідачем.
Щодо доводів про наявність у позивачки частки в іншій квартирі позивачка зазначила, що є власником лише 1/3 частки квартири по АДРЕСА_3 , а не одноосібним власником; фактичне проживання в цій квартирі у 2024 році було вимушеним і зумовлене саме тим, що відповідач примусив її залишити спірне житло; наразі позивачка з донькою орендують житло у м. Миргороді, оскільки донька навчається у Миргородському ліцеї, а сполучення між с. Вовнянка та м. Миргородом обмежене. Отримання аліментів та наявність постійного місця роботи, на переконання позивачки, не мають правового значення для вирішення спору про усунення перешкод у користуванні спільним майном подружжя.
Позивачка також зазначила, що станом на початок березня 2026 року у спірній квартирі ніхто не проживав, вона востаннє вимагала передачі їй ключів у присутності сусідів-свідків, однак отримала відмову, після чого відповідач оперативно оселив у квартирі нову дружину, вочевидь з метою створення штучної перешкоди для реалізації нею права на користування спільним майном. Заперечуючи проти тверджень про «скандальний характер», позивачка надала характеристику з місця роботи, яка її повністю спростовує.

У запереченнях відповідач послідовно наполягав на раніше викладеній позиції, заперечив проти доводів позивачки щодо обсягу її права власності на квартиру по АДРЕСА_4 , а також повторно заперечив факт створення ним перешкод у користуванні спірним майном.

Ухвалою суду від 27 квітня 2026 року відкрито провадження у цій справі; справу віднесено до категорії малозначних на підставі пункту 2 частини шостої статті 19 ЦПК України, її розгляд вирішено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження на підставі пункту 1 частини першої статті 274 ЦПК України.
Розглянувши заяву відповідача із запереченнями проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, суд дійшов висновку про залишення її без задоволення, оскільки рішення суду про розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження прийнято судом самостійно з підстави віднесення справи до категорії малозначних (частина перша статті 274 ЦПК України), що відповідно до системного тлумачення частин першої, другої, четвертої статті 274 та статті 277 ЦПК України не передбачає права відповідача на подання заперечень проти обраної судом форми провадження. Разом з тим, з огляду на необхідність допиту свідків для з`ясування обставин, що мають значення для справи, суд визнав за доцільне здійснювати розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін на підставі частини п`ятої статті 279 ЦПК України.
Розглянувши клопотання відповідача про зупинення провадження у справі до набрання законної сили рішенням у справі № 541/3376/25, суд відмовив у його задоволенні, оскільки предметом цього спору є захист порушеного, на думку позивачки, права користування спільним майном, яке існує на цей час незалежно від результатів вирішення спору про поділ цього майна; розгляд судом іншої справи про поділ спільного майна не є обставиною, що об`єктивно унеможливлює розгляд цієї справи в розумінні пункту 6 частини першої статті 251 ЦПК України, а відкладення захисту порушеного права до невизначеного часу набрання законної сили рішенням в іншій справі суперечило б завданням цивільного судочинства, визначеним статтею 2 ЦПК України.
У судове засідання з`явилися позивачка ОСОБА_1 та її представник — адвокат Батієнко Я.І., а також представник відповідача — адвокат Пугач С.В. Відповідач, будучи належним чином повідомленим про дату, час і місце розгляду справи, в судове засідання особисто не з`явився, забезпечив участь свого представника.
Позивачка та її представник у судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі з підстав, викладених у позовній заяві та відповіді на відзив, просили позов задовольнити.
Представник відповідача проти задоволення позову заперечував, підтримав доводи, викладені у відзиві та запереченнях, наполягав на відмові в позові.

У судовому засіданні на підставі клопотання позивачки, викладеного у позовній заяві, допитано свідків ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , які є сусідами позивачки та відповідача по спірній квартирі та попереджені судом про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиве показання і відмову від давання показань.
Свідок ОСОБА_7 пояснила суду, що їй достеменно відомо про обставини примусового виселення позивачки з дитиною зі спірної квартири та про подальшу зміну відповідачем замків у вхідних дверях, унаслідок чого позивачка втратила можливість потрапити до квартири. Також свідок пояснила, що з моменту виселення позивачки відповідач разом зі своєю новою сім`єю у спірній квартирі постійно не проживає, а лише періодично, час від часу, туди навідується.
Свідок ОСОБА_8 надала показання, за змістом послідовні й узгоджені з показаннями свідка ОСОБА_7 , підтвердивши як факт примусового виселення позивачки та зміни замків, так і відсутність постійного проживання відповідача з новою родиною у спірній квартирі, зазначивши, що бачить відповідача та його дружину в будинку лише зрідка.
На клопотання представника відповідача судом також допитано свідка ОСОБА_6 , яка пояснила, що відповідач разом зі своєю новою родиною проживає у спірній квартирі. Разом з тим у ході допиту встановлено, що зазначений свідок була у спірній квартирі лише декілька разів і виключно у денну пору доби, у зв`язку з чим не має та об`єктивно не може мати достовірних відомостей про факт постійного (а не епізодичного) проживання відповідача з родиною у цій квартирі. Крім того, показання свідка ОСОБА_6 в частині твердження про постійне проживання відповідача з родиною у спірній квартирі суперечать послідовним, узгодженим між собою та джерелом обізнаності (постійне мешкання поруч) показанням свідків ОСОБА_7 та ОСОБА_8 .

Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, суд встановив таке.
Судом встановлено та сторонами не заперечується, що 14.11.2014 між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зареєстровано шлюб, який рішенням Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 26.07.2024 у справі № 541/2105/24 розірвано, рішення набрало законної сили 27.08.2024. Від шлюбу сторони мають доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
У період шлюбу, а саме 19.10.2017, сторони на підставі договору купівлі-продажу № 664, посвідченого приватним нотаріусом Ряжко О.В., набули у власність квартиру загальною площею 73,2 кв.м за адресою: АДРЕСА_2 . Належність цієї квартири до об`єктів спільної сумісної власності подружжя відповідачем по суті не заперечується — навпаки, у відзиві на позов у справі № 541/3376/25 та в подальших процесуальних документах, поданих у межах цієї справи, відповідач послідовно визнає квартиру спільним майном подружжя, оцінює її вартість у розмірі 1 776 344 грн та в різні періоди часу як пропонував визнати право власності на неї за позивачкою (заперечення у справі 541/3376/25 від 16.09.2025), так і надалі, шляхом подання заяви про збільшення позовних вимог від 20.03.2026, просив визнати це право за собою. Таким чином, суд виходить з того, що спірна квартира станом на час розгляду цієї справи не поділена між сторонами та є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, встановлена статтею 60 СК України презумпція спільності майна, набутого за час шлюбу, відповідачем не спростована.
Судом встановлено, що влітку 2024 року, у зв`язку з ініціюванням відповідачем розірвання шлюбу, позивачка з малолітньою донькою вимушено залишила спірну квартиру та з того часу проживає в орендованому житлі в м. Миргороді. Факт примусового виселення позивачки з квартири та подальшої зміни відповідачем замків у вхідних дверях, унаслідок чого позивачка втратила фактичну можливість потрапити до квартири, підтверджений послідовними, узгодженими та несуперечливими показаннями свідків ОСОБА_7 і ОСОБА_8 , які є сусідами сторін і мали безпосередню можливість спостерігати відповідні події, а також довідкою та актом ОСББ будинку. Наведені докази узгоджуються між собою та з поясненнями позивачки, у зв`язку з чим суд визнає встановленим факт чинення відповідачем позивачці перешкод у користуванні спірною квартирою, який на час звернення до суду з позовом та на час розгляду справи не усунутий.
Доводи відповідача про те, що з 06.03.2026 він проживає у спірній квартирі разом з новою дружиною та її донькою на постійній основі, спростовуються послідовними показаннями свідків ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , які пояснили, що відповідач з родиною до квартири лише періодично навідується, тобто постійно в ній не мешкає. Показання свідка ОСОБА_6 , викликаної на клопотання відповідача, не спростовують цього висновку, оскільки, як встановлено судом у ході її допиту, обізнаність цього свідка про обставини проживання відповідача обмежена декількома одноразовими відвідуваннями квартири в денний час, що є недостатнім для формування достовірного висновку про факт постійного проживання відповідача в квартирі, а відтак показання свідка ОСОБА_6 в цій частині суд оцінює критично та відхиляє як недостатньо переконливі порівняно з показаннями свідків, які мають систематичну можливість спостереження (сусіди по будинку).
Той факт, що позивачка є співвласником (1/3 частки) квартири по АДРЕСА_3 , та отримує від відповідача аліменти на утримання малолітньої доньки в розмірі 12 000 грн щомісяця, а також має постійне місце роботи, на переконання суду, не спростовує та не може спростовувати наявність у позивачки права спільної сумісної власності на спірну квартиру і, відповідно, права володіти та користуватися нею спільно з іншим співвласником. Чинне законодавство не ставить право співвласника на користування спільним майном у залежність від наявності в нього часток в іншому майні, розміру отримуваних аліментів чи наявності постійного заробітку; вказані обставини не є передбаченою законом підставою для обмеження або позбавлення співвласника права володіння та користування спільним майном.
Доводи відповідача щодо «надзвичайно скандального характеру» позивачки та можливого негативного впливу спільного проживання на стан здоров`я його теперішньої дружини не знайшли свого підтвердження жодними належними та допустимими доказами, є оцінними судженнями відповідача, спростовуються наданою позивачкою характеристикою з місця роботи, яка позитивно характеризує позивачку як урівноважену, доброзичливу, тактовну особу, і в будь-якому разі не можуть бути правовою підставою для відмови співвласнику у захисті порушеного права володіння та користування спільним майном, оскільки закон не наділяє суд повноваженнями оцінювати доцільність реалізації співвласником належного йому права власності залежно від особистих взаємин співвласників.
Наявність у провадженні суду цивільної справи № 541/3376/25 про поділ спільного сумісного майна подружжя, провадження в якій на час розгляду цієї справи зупинено до отримання висновків призначених судових експертиз, не спростовує права позивачки на захист, оскільки до набрання законної сили рішенням суду в іншій справі правовий режим спірної квартири не змінюється і вона залишається об`єктом спільної сумісної власності сторін, а тому обставини іншого спору самі по собі не позбавляють позивачку права на захист її порушеного права володіння та користування спільним майном у порядку, визначеному цим позовом.

Відповідно до частини четвертої статті 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Згідно зі статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Відповідно до частини третьої статті 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.
Частиною першою статті 369 ЦК України визначено, що співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Відповідно до частини першої статті 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.
Частиною першою статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Згідно з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду від 29.01.2025, за змістом статей 391, 396 ЦК України позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння; такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння з боку відповідача.
Аналогічні за змістом висновки містяться у постановах Верховного Суду від 24.05.2017 у справі № 6-843цс17, від 06.02.2018 у справі № 235/9895/15-ц, від 05.04.2018 у справі № 404/1515/16-ц, а також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2018 у справі № 372/504/17.

Оцінивши зібрані у справі докази в сукупності, суд дійшов висновку про доведеність позивачкою обох необхідних для задоволення негаторного позову умов: (1) позивачка є співвласником спірної квартири на праві спільної сумісної власності подружжя, що не спростовано відповідачем, а навпаки — по суті визнається ним у межах іншого судового провадження; (2) відповідач своїми діями — примусовим виселенням позивачки, зміною замків у вхідних дверях та відмовою передати комплект ключів — чинить позивачці реальні та триваючі перешкоди у здійсненні нею права володіння та користування спільним майном, що підтверджено належними, допустимими й достатніми доказами, зокрема послідовними показаннями свідків ОСОБА_7 і ОСОБА_8 .
Доводи відповідача про наявність спору щодо поділу цього ж майна в іншій справі, про наявність у позивачки частки в іншому житлі, отримання аліментів, наявність постійного місця роботи та особисті якості позивачки судом відхиляються як такі, що не спростовують встановлених обставин порушення права позивачки та не є передбаченими законом підставами для відмови в захисті цього права.
За таких обставин, з урахуванням встановлених судом обставин справи та застосовних норм матеріального права, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позов задоволено в повному обсязі, судовий збір у розмірі 1331,20 грн, сплачений позивачкою під час звернення до суду, підлягає стягненню з відповідача на користь позивачки в повному обсязі.
На підставі викладеного, керуючись статтями 2, 12, 76, 77, 89, 141, 258, 259, 263–265, 268, 273, 279, 354 ЦПК України, статтями 41, 47 Конституції України, статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, статтями 319, 321, 368, 369, 383, 391 ЦК України, статтями 60, 69–71 Сімейного кодексу України, статтями 33, 34 Закону України «Про основні засади житлової політики», суд

УХВАЛИВ:

 
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні житлом шляхом вселення — задовольнити.
Зобов`язати ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ) не чинити ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) перешкод у користуванні квартирою АДРЕСА_1 .
Вселити ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) у квартиру АДРЕСА_1 .
Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) судовий збір у розмірі 1331 (тисячу триста тридцять одну) грн 20 коп.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Полтавського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду — якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повне найменування сторін: Позивач — ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_5 . Відповідач — ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_6 .

Суддя: | | О.  А.  Городівський