Справа № 130/3520/24
Провадження № 22-ц/801/1911/2026
Категорія: 23
Головуючий у суді 1-ї інстанції Грушковська Л. Ю.
Доповідач:Сало Т. Б.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 вересня 2026 року | Справа № 130/3520/24 | м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів: головуючого судді Сала Т.Б., суддів: Голоти Л.О., Панасюка О.С., секретар Канахівська М.О., розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «ПОДІЛЛЯ ЛАТІНВЕСТ» на рішення Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 04 травня 2026 року, ухвалене суддею Грушковською Л.Ю. в м. Жмеринка, в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «ПОДІЛЛЯ ЛАТІНВЕСТ» про визнання відсутнім права оренди на земельну ділянку,
встановив:
У грудні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду із вказаним позовом до ТОВ «ПОДІЛЛЯ ЛАТІНВЕСТ», в якому просила:
- витребувати з незаконного володіння ТОВ «ПОДІЛЛЯ ЛАТІНВЕСТ» та зобов`язати ТОВ «ПОДІЛЛЯ ЛАТІНВЕСТ» повернути ОСОБА_1 земельну ділянку з кадастровим номером 0521085000:04:004:0079, площею 2,4603 га, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території Рівської сільської ради Жмеринського району Вінницької області, право власності на яку належить ОСОБА_1 на підставі державного акта на право власності на земельну ділянку серії ВН №014245 від 22 квітня 2005 року;
- скасувати державну реєстрацію договору оренди землі від 13 червня 2016 року та додаткової угоди до нього від 04 серпня 2016 року, укладених від імені ОСОБА_1 з «ПОДІЛЛЯ ЛАТІНВЕСТ» про право ТОВ «ПОДІЛЛЯ ЛАТІНВЕСТ» на оренду вказаної земельної ділянки, здійснену Могилів-Подільською районною державною адміністрацією (державний реєстратор Таваліка Ольга Миколаївна) 21 липня 2016 року за №15570007 та припинити речове право (оренди) цієї земельної ділянки за ТОВ «ПОДІЛЛЯ ЛАТІНВЕСТ».
В обґрунтування позову ОСОБА_1 зазначила, що вона є власником земельної ділянки площею 2,4603 га з кадастровим номером 0521085000:04:004:0079, що розташована на території Рівської сільської ради Жмеринського району Вінницької області.
З Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно їй стало відомо, що вказана земельна ділянка перебуває в оренді у ТОВ «ПОДІЛЛЯ ЛАТІНВЕСТ» на підставі договору оренди б/н від 13 червня 2016 року та додаткової угоди до нього б/н від 04 серпня 2016 року. Підставою внесення запису є рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень №30624004 від 25 липня 2016 року державного реєстратора Могилів-Подільської районної державної адміністрації Таваліка О.М.. Згідно запису, ОСОБА_1 передала в оренду відповідачу власну земельну ділянку на строк 10 років, з право пролонгації і з правом передачі в суборенду.
Однак, жодних договорів із відповідачем вона не підписувала та примірники вказаних договорів у неї відсутні. Позивач зазначає, що вона неодноразово зверталася в усному порядку до керівництва відповідача про надання їй примірника договору оренди та додаткової угоди, однак вказані прохання залишилися поза увагою.
Оскільки будь-яких договорів із відповідачем позивач не укладала та земельна ділянка знаходиться у відповідача без законних на те підстав, така ділянка підлягає поверненню позивачу.
16 січня 2025 року від ОСОБА_1 надійшла заява, в якій вона просила уточнити прохальну частину позовної заяви та за результатами розгляду справи:
- витребувати у ТОВ «ПОДІЛЛЯ ЛАТІНВЕСТ» з чужого незаконного користування земельну ділянку, що належить  ОСОБА_1 на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії ВН №014245 від 22 квітня 2005 року, з кадастровим номером 0521085000:04:004:0079, площею 2,4603 га, яка розташована на території Рівської сільської ради Жмеринського району Вінницької області;
- скасувати рішення про державну реєстрацію права оренди державного реєстратора Могилів-Подільської районної державної адміністрації Таваліки Ольги Миколаївни за індексним номером 30624004 від 25 липня 2016 року.
16 вересня 2025 року від ОСОБА_1 надійшла заява, в якій вона просила уточнити прохальну частину позовної заяви та за результатами розгляду справи:
- визнати право оренди відсутнім у ТОВ «ПОДІЛЛЯ ЛАТІНВЕСТ» на земельну ділянку з кадастровим номером 0521085000:04:004:0079, площею 2,4603 га, яка розташована на території Рівської сільської ради Жмеринського району Вінницької області та належить ОСОБА_1 на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії ВН №014245 від 22 квітня 2005 року.
Рішенням Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 04 травня 2026 року позов задоволено.
Визнано право оренди землі відсутнім у ТОВ «ПОДІЛЛЯ ЛАТІНВЕСТ» на земельну ділянку з кадастровим номером 0521085000:04:004:0079, площею 2,4603 га, яка розташована на території Рівської сільської ради Жмеринського району Вінницької області та належить ОСОБА_1 на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії ВН №014245 від 22.04.2005 року
Стягнуто з ТОВ «ПОДІЛЛЯ ЛАТІНВЕСТ» на користь ОСОБА_1 суму судового збору 1 211,20 грн. та витрати за проведення судової почеркознавчої експертизи в сумі 10 602 грн.
Не погодившись із вказаним рішенням, ТОВ «ПОДІЛЛЯ ЛАТІНВЕСТ» подало апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову. 
У скарзі зазначає, що рішення суду базується лише на одному єдиному доказі - висновку експерта №1399/25-21 від 05 листопада 2025 року, однак вказана експертом у висновку інформація не відповідає інформації, визначеній в реєстрі судових експертів Міністерства юстиції України. Висновок експерта здійснено на недостатній кількості вільних та умовно вільних зразків, про що експертом зазначено в описовій частині дослідження. Вказані факти судом першої інстанції були повністю залишені поза увагою. Суд першої інстанції, порушуючи вимоги ст. 222 ЦПК України, 04 травня 2026 року постановив ухвалу, якою відмовив у задоволенні клопотання про призначення повторної експертизи, оскільки відповідно до зазначеної норми права суд мав право лише залишити без розгляду вказане клопотання. Судом безпідставно не було взято до уваги відзив на позов, оскільки такий відзив було подано у межах визначеного законом строку. Обставини отримання ОСОБА_1 на протязі всього часу дії договору оренди та додаткової угоди орендної плати за користування відповідачем земельною ділянкою не взято судом до уваги. Зазначені факти вказують на те, що між сторонами фактично виникли та існували правовідносини щодо оренди землі. При цьому, цивільні відносини ґрунтуються на засадах розумності, добросовісності та справедливості, тобто дії учасників цих відносин мають відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів інших суб`єктів цивільного права. 
28 липня 2026 року адвокатом Смірновим С.М. в інтересах ОСОБА_1 подано відзив на апеляційну скаргу, в якому він просить у задоволенні апеляційної скарги відмовити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін. Також просить поновити строк подання відзиву на апеляційну скаргу з тих підстав, що ухвалою Вінницького апеляційного суду від 02 липня 2026 року відкрито апеляційне провадження у цій справі, встановлено позивачу 5-денний строк для подання відзиву на апеляційну скаргу. Однак, лише 10 липня 2026 року він, як представник позивача, дізнався про дану апеляційну скаргу, перевіривши інформацію на вебпорталі Судова влада України. Ухвалу суду про відкриття апеляційного провадження та примірник апеляційної скарги він не отримував. Того ж дня він звернувся до суду із заявою про надання доступу до даної справи в системі Електронний Суд і такий доступ йому було надано 13 липня 2026 року. Разом з тим, відповідно до довідки Ради адвокатів Вінницької області № 235 від 29 червня 2026 року, йому надано відпустку тривалістю 9 календарних днів на період з 18 липня 2026 року по 26 липня 2026 року включно. Тому, з поважної причини, в 5-денний строк з моменту надання доступу до справи в системі Електронний Суд він не встигав подати відзив на апеляційну скаргу, у зв`язку з чим просить поновити йому строк на подання відзиву.
У ч. 1 ст. 360 ЦПК України зазначено, що учасники справи мають право подати до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу в письмовій формі протягом строку, встановленого судом апеляційної інстанції в ухвалі про відкриття апеляційного провадження.
Встановлено, що ухвалою Вінницького апеляційного суду від 02 липня 2026 року відкрито апеляційне провадження. Роз`яснено ОСОБА_1 право подати відзив на апеляційну скаргу протягом п`яти днів з дня отримання копії ухвали.
Вказану ухвалу направлено на адресу ОСОБА_1 , однак докази на підтвердження дати вручення позивачу копії цієї ухвали в матеріалах справи відсутні. 
13 липня 2026 року від адвоката Смірнова С.М., як представника ОСОБА_1 надійшла заява, в якій він просив надати йому доступ до справи в системі «Електронний суд».
Оскільки фактично адвокат Смірнов С.М. ознайомився з матеріалами справи 13 липня 2026 року, а відтак і з ухвалою про відкриття апеляційного провадження, відзив на апеляційну скаргу мав бути поданий ОСОБА_1 до 20 липня 2026 року.
Однак, з 18 липня 2026 року по 26 липня 2026 року адвокат Смірнов С.М. знаходився у відпустці, на підтвердження чого надав довідку Голови Ради адвокатів Вінницької області Терещенко О.В. №235 від 29 червня 2026 року.
28 липня 2026 року через систему «Електронний суд» ОСОБА_1 було подано відзив на апеляційну скаргу.
За змістом ч. 1, 4 ст. 127 ЦПК України, суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними.
Одночасно із поданням заяви про поновлення процесуального строку має бути вчинена процесуальна дія (подана заява, скарга, документи тощо), щодо якої пропущено строк.
Зважаючи на зазначені стороною позивача в обґрунтування заявленого клопотання про поновлення процесуального строку обставини, з метою забезпечення рівності прав учасників справи, апеляційний суд вважає за необхідне поновити ОСОБА_1 строк на подання відзиву на апеляційну скаргу.
У судове засідання, призначене на 25 серпня 2026 року, учасники справи не з`явилися, про розгляд справи повідомлені належним чином.
За клопотанням представника позивача ОСОБА_1 – адвоката Смірнова С.М. розгляд справи було відкладено на 08 вересня 2026 року о 13 год. 00 хв..
У судове засідання, призначене на 08 вересня 2026 року, учасники справи знову не з`явилися, про розгляд справи повідомлені належним чином.
08 вересня 2026 року від представника позивача ОСОБА_1 – адвоката Смірнова С.М. надійшло клопотання про розгляд справи у відсутність сторони позивача.
Враховуючи положення ч. 2 ст. 372 ЦПК України, відповідно до якої неявка сторін та інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, колегія суддів прийшла до висновку про розгляд заяви у відсутність належним чином повідомлених учасників справи.
Апеляційний суд, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги дійшов до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Судом першої інстанції з інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна встановлено, що до реєстру внесено запис про інше речове право на земельну ділянку позивача, а саме право оренди на підставі договору оренди б/н від 13 червня 2016 року та додаткової угоди до нього від 04 серпня 2016 року зареєстровано за ТОВ «ПОДІЛЛЯ ЛАТІНВЕСТ», підставою внесення запису є рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень №30624004 від 25 липня 2016 року державного реєстратора Могилів-Подільської районної державної адміністрації Вінницької області Таваліка О.М.. 
Згідно запису ОСОБА_1 передала в оренду Відповідачу власну земельну ділянку на строк 10 (десять) років, з правом пролонгації, з правом передачі в суборенду. ОСОБА_1 є власником земельної ділянки з кадастровим номером 0521085000:04:004:0079, площею 2,4603 га, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території Рівської сільської ради Жмеринського району Вінницької області, на підставі державного акта на право власності на земельну ділянку серії ВН №014245 від 22 квітня 2005 року.
Відповідно до оригіналу договору оренди землі від 13 червня 2016 року, він укладений між ТОВ «ПОДІЛЛЯ ЛАТІНВЕСТ» та ОСОБА_1 строком на 7 років, тобто він діє до 13 червня 2023 року.
Згідно оригіналу додаткової угоди до договору оренди землі від 04 серпня 2016 року, вона укладена між ТОВ «ПОДІЛЛЯ ЛАТІНВЕСТ» та ОСОБА_1 строком на 3 роки, тобто договір діє до 13 червня 2026 року.
Згідно висновку експерта №1399/25-21 від 05 листопада 2025 року, підпис у графі «Підпис Орендодавець _______ ОСОБА_1 » у наданій додатковій угоді від 04 серпня 2016 року до договору оренди від 13 червня 2016 року, укладеній між ОСОБА_1 та ТОВ «ПОДІЛЛЯ ЛАТІНВЕСТ» виконаний не ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , а іншою особою із ретельним наслідуванням якомусь підпису ОСОБА_1 .
ОСОБА_1 , вважаючи, що належна їй на праві власності земельна ділянка знаходиться у користуванні ТОВ «ПОДІЛЛЯ ЛАТІНВЕСТ» без законних на те підстав, оскільки будь-які договірні відносини з останнім відсутні, звернулася до суду із вказаним позовом.
Частиною першою, третьою статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору.
Згідно зі статтею 93 ЗК України, право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності.
Відповідно до частини четвертої статті 124 ЗК України, передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, здійснюється за договором оренди між власником земельної ділянки і орендарем.
За змістом частини другої статті 792 ЦК України, відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом.
Порядок укладення, зміни, припинення і поновлення договору оренди землі визначається Законом України «Про оренду землі» в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин.
Частиною першою статті 4, частиною першою статті 5 Закону України «Про оренду землі» передбачено, що орендодавцями земельних ділянок є громадяни та юридичні особи, у власності яких перебувають земельні ділянки, або уповноважені ними особи. Орендарями земельних ділянок є юридичні або фізичні особи, яким на підставі договору оренди належить право володіння і користування земельною ділянкою.
Отже, право оренди виникає на підставі договору оренди, укладеному між орендодавцем і орендарем.
Згідно зі статтею 13 Закону України «Про оренду землі», договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.
Укладення договору оренди земельної ділянки із земель приватної власності здійснюється за згодою орендодавця та особи, яка згідно із законом вправі набувати право оренди на таку земельну ділянку (частина перша статті 16 Закону України «Про оренду землі»).
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 208 ЦК України, у письмовій формі належить вчиняти правочини між фізичною та юридичною особою, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу.
Усно можуть вчинятися правочини, які повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення, за винятком правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, а також правочинів, для яких недодержання письмової форми має наслідком їх недійсність (частина перша статті 206 ЦК України).
Згідно з частиною першою статті 14 Закону України «Про оренду землі», договір оренди землі укладається у письмовій формі і за бажанням однієї із сторін може бути посвідчений нотаріально.
Стаття 207 ЦК України встановлює загальні вимоги до письмової форми правочину. Так, за положеннями частини першої цієї статті правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.
Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами), або уповноваженими на те особами (частини друга та четверта статті 207 ЦК України).
Отже підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми договору, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію. У разі ж якщо сторони такої згоди не досягли, такий договір є неукладеним, тобто таким, що не відбувся, а наведені в ньому умови не є такими, що регулюють спірні відносини.
Наслідком непідписання письмового правочину його стороною, за відсутності доказів фактичного вчинення такого правочину (вираження сторонами волевиявлення на його укладення, узгодження істотних умов або його виконання сторонами), є його неукладеність.
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина перша статті 15 ЦК України).
Спосіб захисту порушеного права має бути таким, що найефективніше захищає або відновляє порушене право позивача, тобто повинен бути належним. Належний спосіб захисту має гарантувати особі повне відновлення порушеного права та/або можливість отримання нею відповідного відшкодування (постанова Великої Палати Верховного Суду від 11 січня 2022 року у справі № 910/10784/16, провадження № 12-30гс21).
Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 ЦК України).
Одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання права (пункт 1 частини другої статті 16 ЦК України).
Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання права (пункт 1 частини другої статті 16 ЦК України).
Такий спосіб захисту, як визнання права, може застосовуватися для захисту (невизнання чи оспорювання) різноманітних приватних прав (зобов`язальних, речових, виключних, спадкових, права на частку в спільній частковій власності і т. д.). По своїй суті такий спосіб захисту, як визнання права, охоплює собою і визнання права відсутнім (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 19 лютого 2024 року у справі № 567/3/22, провадження № 61-5252сво23).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 листопада 2023 року у справі № 513/879/19 (провадження № 14-49цс22) зазначено, що рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень є підставою для внесення відомостей (записів) про речові права, обтяження речових прав до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно; після початку відображення таких відомостей (записів) у цьому реєстрі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень вичерпують свою дію. Тому належним способом захисту прав орендодавця, який у цих спірних правовідносинах вважає, що зареєстроване право оренди відсутнє, є його вимога до особи, за якою зареєстроване право оренди, про визнання відсутнім права оренди. Відповідно до пункту 9 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» судове рішення про задоволення такої вимоги є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відомостей про припинення права оренди відповідача.
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 19 лютого 2024 року у справі № 567/3/22 (провадження № 61-5252сво23) зазначено, що належним способом захисту прав орендодавця, який вважає, що зареєстроване право оренди відсутнє, є його вимога до особи, за якою зареєстроване право оренди, про визнання відсутнім права оренди. Судове рішення про задоволення такої вимоги є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відомостей про припинення права оренди відповідача.
За змістом статті 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Статтями 125 і 126 ЗК України визначено, що право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».
Відповідно до статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
Із положень частини першої статті 4, частини першої статті 5 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» убачається, що державній реєстрації прав підлягає право оренди земельної ділянки.
Згідно з частинами першою - четвертою статті 12, частинами першою, п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Суд першої інстанції, дослідивши матеріали справи встановив, що строк дії основного договору оренди землі від 13 червня 2016 року закінчився 13 червня 2023 року, за який позивачем було отримано орендну плату, що ним і не оспорюється, а додатковою угодою від 04 серпня 2016 строк дії договору було продовжено на три роки, тобто до 13 червня 2026 року. Разом із тим, як вбачається із висновку експерта позивач ОСОБА_1 даної додаткової угоди не підписувала. Також відповідачем не надано належних та допустимих доказів фактичного виконання умов додаткової угоди, зокрема доказів сплати орендної плати позивачу протягом продовженого строку оренди, а саме з 13 червня 2023 року по 13 червня 2026 року, що свідчить про відсутність у відповідача права оренди земельної ділянки.
Враховуючи припинення строку дії договору оренди землі, відсутність належних доказів виконання відповідачем умов додаткової угоди та необхідність ефективного захисту прав власника земельної ділянки, суд першої інстанції дійшов висновку, що позовна вимога про визнання відсутнім права оренди земельної ділянки є належним та ефективним способом захисту порушеного права позивача.
У ч. 1 ст. 367 ЦПК України зазначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
В апеляційній скарзі ТОВ «ПОДІЛЛЯ ЛАТІНВЕСТ» зазначає про те, що рішення суду базується лише на одному єдиному доказі - висновку експерта №1399/25-21 від 05 листопада 2025 року, однак вказана експертом у висновку інформація не відповідає інформації, визначеній в реєстрі судових експертів Міністерства юстиції України. Висновок експерта здійснено на недостатній кількості вільних та умовно вільних зразків, про що експертом зазначено в описовій частині дослідження. Вказані факти судом першої інстанції були повністю залишені поза увагою. Суд першої інстанції, порушуючи вимоги ст.222 ЦПК України, 04 травня 2026 року постановив ухвалу, якою відмовив у задоволенні клопотання про призначення повторної експертизи, оскільки відповідно до зазначеної норми права суд мав право лише залишити без розгляду вказане клопотання.
Оцінюючи вказані доводи апеляційний суд виходить з того, що аналогічне клопотання про призначення у даній справі повторної судової почеркознавчої експертизи було заявлено ТОВ «ПОДІЛЛЯ ЛАТІНВЕСТ» 01 травня 2026 року у суді першої інстанції, з наведенням аналогічних мотивів.
Ухвалою Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 04 травня 2026 року у задоволенні цього клопотання було відмовлено. 
Відмовляючи у задоволенні клопотання суд першої інстанції виходив з того, що ухвалою суду від 23 травня 2025 року по справі призначено почеркознавчу експертизу. Експерт був повідомлений про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок та за відмову без поважних причин від виконання покладених на експерта обов`язків у відповідності до ст. ст. 384, 385 КК України, про що також вказано у висновку експерта. Проведення експертизи було доручено експертам Вінницького відділення Київського науково-дослідного інституту судових експертиз. Компетентність експерта не викликає сумнівів, обставини, які виключали б участь експерта у справі відсутні; відповіді на порушені питання не суперечать іншим фактичним даним, висновок відповідає вимогам належності та допустимості. Висновок експерта містить чіткі та однозначні відповіді на поставлені судом питання. Судом наголошено, що визначення способу проведення експертизи (вибір певних методик та методів дослідження) належить до виключної компетенції експерта. Представником відповідача не надано суттєвих доводів в обґрунтування необхідності призначення повторної почеркознавчої експертизи, тоді як лише саме посилання на сумніви у висновку проведеної судової почеркознавчої експертизи не можуть бути підставою для призначення повторної експертизи по справі. Висновок проведеної експертизи є достатньо обґрунтованим, логічним та об`єктивним, доказів направлених на спростування вищезазначеного експертного висновку матеріали справи не містять, експертом надано обґрунтовані відповіді на всі питання, які входять до переліку питань судової почеркознавчої експертизи, істотного порушення процесуальних норм, які регламентують порядок призначення і проведення експертизи також не встановлено, тобто підстави, наведені представником позивача щодо сумнівності у правильності висновку експерта не підтверджені належними та допустимими доказами.
Крім того судом зазначено, що клопотання про призначення повторної судової почеркознавчої експертизи подано представником відповідача на стадії розгляду справи по суті, тобто після закриття підготовчого провадження та переходу суду до розгляду справи по суті. При цьому, відповідачем не наведено обґрунтованих причин неподання такого клопотання на стадії підготовчого провадження та не доведено неможливості звернення з відповідним клопотанням раніше.
Тобто суд першої інстанції вирішив клопотання позивача щодо витребування доказів і мотиви свого рішення зазначено судом в ухвалі від 04 травня 2026 року. 
Вказані висновки суду жодним чином не спростовані заявником і з такими висновками погоджується і апеляційний суд.
Крім того, повторна експертиза може бути призначена у тому разі, якщо висновок експерта буде визнано необґрунтованим або таким, що суперечить іншим матеріалам справи або викликає сумніви в його правильності (ч.2 ст.113 ЦПК України).
Разом з тим, ТОВ «ПОДІЛЛЯ ЛАТІНВЕСТ» не зазначає, в чому полягає необґрунтованість наявного у матеріалах справи висновку експерта, не вказує, яка зазначена у ньому інформація суперечить матеріалам справи і яким саме, та в чому полягають сумніви у його правильності.
У зв`язку з цим апеляційний суд також не вбачав підстав для задоволення клопотання ТОВ «ПОДІЛЛЯ ЛАТІНВЕСТ» про призначення повторної експертизи.
ТОВ «ПОДІЛЛЯ ЛАТІНВЕСТ» в апеляційній скарзі наголошує увагу на тому, що ОСОБА_1 отримувала орендну плату, що вказує на те, що між сторонами фактично виникли та існували правові відносини щодо оренди землі.
Вказані доводи не заслуговують на увагу, оскільки, по-перше, суд першої інстанції встановив, що доказів сплати орендної плати позивачу протягом продовженого строку оренди, а саме з 13 червня 2023 року по 13 червня 2026 року, відповідачем надано не було, тобто не було надано доказів фактичного виконання умов додаткової угоди.
Суд першої інстанції надав належну оцінку доводам відповідача щодо отримання орендної плати позивачем, що з позиції відповідача свідчить про укладеність додаткової угоди до договору оренди землі
По-друге, сам по собі факт отримання орендної плати не можна трактувати як вчинення дій, які б свідчили про наявність волевиявлення на укладення додаткової угоди до договору оренди землі, та не може свідчити про погодження між орендодавцем та орендарем умов договору.
Наведені ТОВ «ПОДІЛЛЯ ЛАТІНВЕСТ» обставини щодо здійснення платежів не спростовують встановленого у справі факту відсутності волевиявлення ОСОБА_1 на наявність між сторонами договірних умов.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13 травня 2026 року у справі № 56/252/22 (провадження № 14-75цс25) зазначила, що саме собою отримання власником земельної ділянки орендної плати не може свідчити про укладення договору оренди землі, оскільки відповідно до частини другої статті 205 ЦК України конклюдентними діями може підтверджуватися лише вчинення правочину, для якого законом не встановлено обов`язкової письмової форми. Натомість договір оренди землі підлягає обов`язковому письмовому оформленню.
За відсутності договірних відносин між сторонами, які повинні бути оформлені у встановленому законодавством порядку, законних підстав для використання відповідачем незалежної позивачу земельної ділянки не має.
Не заслуговують на увагу й доводи апеляційної скарги про недобросовісність поведінки позивача та необхідність застосування до спірних правовідносин доктрини заборони суперечливої поведінки, оскільки зазначена доктрина може застосовуватися лише за наявності поведінки особи, яка об`єктивно створила у контрагента обґрунтовані очікування щодо існування та виконання відповідного правочину. 
Водночас у цій справі встановлено відсутність волевиявлення позивача на укладення додаткової угоди до договору оренди землі. 
Відхиляються також доводи апеляційної скарги з приводу безпідставного неприйняття відзиву на позов, оскільки як встановлено з матеріалів справи, провадження у даній справі відкрито ухвалою суду від 11 грудня 2024 року. 
Вказаною ухвалою визначено відповідачу право подати відзив на позов протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі.
Відхиляючи відзив на позов суд першої інстанції виходив з того, що відповідно до рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення копію ухвали про відкриття провадження у справі та позовну заяву з додатками відповідач отримав 01 лютого 2025 року, а відзив датований відповідачем 20 лютого 2025 року та поданий 21 лютого 2025 року.
Частиною першою статті 126 ЦПК України визначено, що право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом.
Суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними (ч. 1 ст. 127 ЦПК України).
Оскільки ТОВ «ПОДІЛЛЯ ЛАТІНВЕСТ» мало право подати відзив на позов 16 лютого 2024 року, тоді як відзив фактично подано 21 лютого 2024 року і такий не містив клопотання про поновлення строку на подання відзиву, суд першої інстанції на законних підставах не прийняв поданий відповідачем відзив.
З огляду на встановлені обставини, суд першої інстанції правильно застосував норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, надав оцінку доказам і зробив обґрунтований висновок про наявність правових підстав для задоволення позову.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи викладене, апеляційний суд вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду без змін. 
Керуючись ст. 367, 375, 381, 382, 384, 389, 390 ЦПК України,
постановив:
Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «ПОДІЛЛЯ ЛАТІНВЕСТ» залишити без задоволення.
Рішення Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 04 травня 2026 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 10 вересня 2026 року.

Головуючий Т.Б. Сало
Судді Л.О. Голота
О.С. Панасюк