Справа №345/2957/26 
Провадження № 2/345/2315/2026

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20.07.2026 м.Калуш

Калуський міськрайонний суд Івано-Франківської області в складі:
головуючого судді – Юрчака Л.Б.
секретаря – Пилипів Н.П.
розглянувши у відкритому підготовчому засіданні у порядку загального позовного провадження в залі суду в м. Калуші цивільну справу за позовом  ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання права власності в порядку спадкування за заповітом, -
в с т а н о в и в:
Позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися до суду із позовною заявою про визнання права власності в порядку спадкування за заповітом. 
Позовні вимоги мотивують тим, що 12 серпня 1993 року Відділом приватизації житла Калуського концерну «Хлорвініл» видано свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_1 , згідно з яким квартира належала на праві спільної сумісної власності ОСОБА_3 та його дружині ОСОБА_4 . Зазначають, що оскільки квартира набута до набрання чинності Сімейним кодексом України, до спірних правовідносин підлягають застосуванню положення Кодексу про шлюб та сім`ю України, відповідно до яких частки подружжя у спільній сумісній власності є рівними. Вважають, що ОСОБА_4 належала 1/2 частка вказаної квартири. Вказують, що 20 листопада 2019 року ОСОБА_4 склала заповіт, яким заповіла все належне їй майно в рівних частках ОСОБА_2 та ОСОБА_1 . Після смерті ОСОБА_4 , яка настала ІНФОРМАЦІЯ_1 , позивачі прийняли спадщину, однак приватний нотаріус відмовила у видачі свідоцтва про право на спадщину на квартиру через неможливість визначення частки спадкодавця у праві спільної сумісної власності. Посилаючись на викладене, а також на те, що реєстрація права власності на квартиру не проводилась, позивачі просять визнати за ними право власності в порядку спадкування за заповітом на належні їм частки квартири, а саме по 1/4 частці кожному.
Відповідно до ч. 4 ст. 19 ЦПК України, спрощене позовне провадження призначене для розгляду малозначних справ, що виникають з трудових відносин, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи. Загальне позовне провадження призначене для розгляду справ, які через складність або інші обставини недоцільно розглядати у спрощеному позовному провадженні.
Ухвалою Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 20.05.2026 р. відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження.
У підготовче судове засідання позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не з`явилися. Водночас подали до суду заяву, в якій просили розглянути справу за їх відсутності, позовні вимоги підтримали у повному обсязі.
У судове засідання відповідач ОСОБА_3 також не з`явився, однак подав до суду заяву, в якій просив розглянути справу за його відсутності та зазначив, що позовні вимоги визнає.
Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Ч. 1 ст. 206 ЦПК передбачено право відповідача визнати позов.
Відповідно до положень ч. 3 ст. 200 ЦПК за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем.
Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.
Судом встановлено, що ОСОБА_5 народилася ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , виданим 17 жовтня 2000 року Жидачівським районним відділом реєстрації актів громадянського стану, актовий запис № 26.
ОСОБА_3 та ОСОБА_5 зареєстрували шлюб 15 лютого 1964 року, що підтверджується копією свідоцтва про одруження серії НОМЕР_2 , виданого 17 жовтня 2000 року Жидачівським районним відділом реєстрації актів громадянського стану, актовий запис № 5. Після державної реєстрації шлюбу чоловікові присвоєно прізвище « ОСОБА_6 », дружині – « ОСОБА_6 ».
12 серпня 1993 року Відділом приватизації житла Калуського концерну «Хлорвініл» видано свідоцтво про право власності, згідно з яким квартира АДРЕСА_2 ) належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_3 та його дружині ОСОБА_4 .
20 листопада 2019 року ОСОБА_4 склала заповіт, яким на випадок своєї смерті заповіла все належне їй майно та майнові права у рівних частках ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , що підтверджується заповітом, посвідченим 20 листопада 2019 року приватним нотаріусом Калуського міського нотаріального округу Хомин Н.Б. та зареєстрованим у реєстрі за № 3300.
ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_3 , виданого 29 серпня 2024 року Калуським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Калуському районі Івано-Франківської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, актовий запис № 1069.
З листа приватного нотаріуса Калуського районного нотаріального округу Хомин Н.Б. від 20 березня 2026 року № 103/02-14 вбачається, що позивачам відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на спірну квартиру у зв`язку з неможливістю визначення та підтвердження частки спадкодавця у праві спільної сумісної власності.
Відповідно до довідки ОКП «Івано-Франківське обласне бюро технічної інвентаризації» від 06 квітня 2026 року № 00191 державна реєстрація права власності на квартиру АДРЕСА_2 не проводилася. Згідно із зазначеною довідкою інвентаризаційна вартість квартири станом на 06 квітня 2026 року становить 194 070 грн.
Відповідно до статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права (пункт 1 частини другої цієї статті).
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).
Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду.
При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.
Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (абзац 12 частини другої статті 16 ЦК України).
Згідно статті 328 ЦК України - право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Статтею 41 Конституцією України та статтею 1 Першогопротоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Відповідно до частини першоїстатті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.
Крім того, згідно з частинами першою та другою статті 5 Цивільного кодексу України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності.
Як убачається з матеріалів справи, що спірну квартиру АДРЕСА_2 ) ОСОБА_3 та ОСОБА_4 набули у власність 12 серпня 1993 року під час перебування у зареєстрованому шлюбі.
Отже правовідносини щодо набуття зазначеного нерухомого майна регулювалися нормами ЦК Української РСР 1963 року, КпШС України.
За змістом пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», розглядаючи позови, пов`язані зі спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є майно, нажите подружжям за час шлюбу (стаття 16 Закону України «Про власність», стаття 22 Кодексу про шлюб та сім`ю України). Розмір часток у спільній сумісній власності подружжя визначається за нормами Кодексу про шлюб та сім`ю України.
Частиною другою статті 112 Цивільного кодексу Української РСР 1963 року визначено, що сумісною власністю є спільна власність без визначення часток. Аналогічне положення містить і частина перша статті 368 чинного Цивільного кодексу України.
Відповідно до пункту 1 розділу VII «Прикінцеві положення» Сімейного кодексу України зазначений Кодекс набрав чинності одночасно з набранням чинності Цивільним кодексом України, тобто з 01 січня 2004 року. За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі, визначеним частиною першою статті 58 Конституції України, норми Сімейного кодексу України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набрання ним чинності, тобто не раніше 01 січня 2004 року. До сімейних відносин, які існували до 01 січня 2004 року, норми Сімейного кодексу України застосовуються лише в частині тих прав і обов`язків, що виникли після набрання ним чинності.
Частиною першою статті 22 Кодексу про шлюб та сім`ю України передбачено, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен із подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.
Відповідно до вимог статті 28 КпШС України в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними.
Аналогічні положення закріплені в ст. 60 СК, згідно з якою майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Уважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і ст. 368 ЦК.
Статтею 368 Цивільного кодексу України визначено, що спільною сумісною власністю є спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності. Суб`єктами права спільної сумісної власності можуть бути фізичні та юридичні особи, а також держава і територіальні громади, якщо інше не встановлено законом. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, також є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.
Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування й розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (ст. ст. 3, 4 КпШС, ст. 63 СК).
Згідно із частиною першою статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Відповідно до статті 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.
Зазначені норми закону встановлюють презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу.
Відповідно до положень Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 №7 «Про судову практику у справах про спадкування», за загальними правилами частини другої статті 372 ЦК при поділі майна, що є у спільній сумісній власності, за рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі смерті співвласника приватизованого будинку (квартири) частки кожного із співвласників у праві спільної власності є рівними, якщо інше не було встановлено договором між ними (частина друга статті 370,частина друга статті 372 ЦК). Частка померлого співвласника не може бути змінена за рішенням суду. Для оформлення права на спадщину закон не вимагає рішення суду про визначення частки спадкодавця.
Обставини, які вказують на необхідність відходу від принципу рівності часток при визначенні їх розміру, судом не встановлені.
Згідно статті 1226 ЦК України частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах. Суб`єкт права спільної сумісної власності має право заповідати свою частку у праві спільної сумісної власності до її визначення та виділу в натурі.
За загальними положеннями про спадкування право на спадщину виникає в день відкриття спадщини, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (статті 1220, 1222, 1270 ЦК України).
Відповідно до змісту статей 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.
За правилами статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.
За правилами частини першої статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.
Отже, з наданих доказів вбачається, що спірна квартира АДРЕСА_3 (колишня адреса: АДРЕСА_4 ) набута ОСОБА_3 та ОСОБА_4 під час перебування у зареєстрованому шлюбі та належала їм на праві спільної сумісної власності. Враховуючи рівність часток подружжя у спільному майні, суд дійшов висновку, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 належало по 1/2 частці зазначеної квартири. Таким чином, після смерті ОСОБА_4 до складу спадщини увійшла належна їй 1/2 частка вказаної квартири.
Оскільки ОСОБА_4 за життя склала заповіт, яким заповіла все належне їй майно та майнові права у рівних частках ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , а позивачі прийняли спадщину після її смерті, кожен із них набув право на 1/2 частку спадкового майна.
Таким чином, належна спадкодавцю 1/2 частка квартири підлягає поділу між двома спадкоємцями за заповітом у рівних частках, у зв`язку з чим кожному із позивачів належить по 1/4 частці квартири (1/2 спадкової частки : 2 спадкоємці = 1/4 частка квартири).
При цьому суд враховує, що відповідач ОСОБА_3 позовні вимоги визнав у повному обсязі та не заперечував проти їх задоволення. Визнання позову відповідачем не суперечить вимогам закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб.
За таких обставин, оцінивши надані докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про визнання права власності в порядку спадкування за заповітом є обґрунтованими, доведеними належними доказами та підлягають задоволенню.
На підставі ст.ст. 41, 58 Конституції України, ст. 112 Цивільного кодексу Української РСР 1963 року, ст. 22 Кодексу про шлюб та сім`ю України, ст. 60 Сімейного кодексу України, ст.ст. 15, 16, 328, 368, 372, 1216, 1217, 1220, 1222, 1223, 1226, 1268, 1270 Цивільного кодексу України, керуючись ст.ст. 141, 200, 206, 247, 258, 259, 263-265, 268, 273, 352, 354 Цивільного процесуального кодексу України, суд, -
ВИРІШИВ:
Позовну заяву за позовом  ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання права власності в порядку спадкування за заповітом - задоволити.
Визнати за ОСОБА_1 в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_4 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_3 , право власності на 1/4 частку квартири АДРЕСА_3 .
Визнати за ОСОБА_2 в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_4 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_3 , право власності на 1/4 частку квартири АДРЕСА_3 
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення може бути оскаржене до Івано-Франківського апеляційного суду, шляхом подачі апеляційної скарги через Калуський міськрайонний суд Івано-Франківської області на рішення суду протягом тридцяти днів з дня його складення. Учасник справи, якому рішення не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому рішення суду.

Головуючий: