ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД 
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116 (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"14" вересня 2026 р. Справа№ 910/6636/25
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого: Скрипки І.М.
суддів: Тищенко А.І. 
Мальченко А.О. 

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Антонов" на рішення Господарського суду міста Києва від 30.09.2025 
у справі №910/6636/25 (суддя Ярмак О.М.)
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "ГРІНЕКС ЕКО"
до Акціонерного товариства "Антонов"
про стягнення 105 227,18 грн
ВСТАНОВИВ:
Товариство з обмеженою відповідальністю "ГРІНЕКС ЕКО" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Акціонерного товариства "Антонов" з вимогою про стягнення суми компенсаторних витрат у розмірі 105 227,18 грн, з яких - 86 121,81 грн - інфляційні витрати, 19 105,37 грн - 3% річних.
Відповідач подав до суду відзив на позовну заяву, в якому вказав на відсутність підстав для звернення позивача в суд з указаним позовом, оскільки на період дії воєнного стану вчинення виконавчих дій у виконавчих провадженнях з виконання рішень, боржниками за якими є підприємства оборонно-промислового комплексу зупиняється. Також вказував на не вірно здійснений позивачем розрахунок 3% річних та інфляційних втрат.
20.06.2025 позивач подав відповідь на відзив, в якій проти викладених відповідачем у відзиві обставин заперечував, просив зменшити розмір позовних вимог на 38,69 грн., остаточно просив стягнути з відповідача на свою користь 86 121,81 грн. інфляційних втрат та 19 066,68 грн. 3% річних.

Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та мотиви її прийняття
Рішенням Господарського суду міста Києва від 30.09.2025 у справі №910/6636/25 позов задоволено повністю.
Стягнуто з Акціонерного товариства "Антонов" (03062, місто Київ, вулиця Мрії, будинок, 1, код 14307529) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "ГРІНЕКС ЕКО" (01015, місто Київ, вулиця Лейпцизька, будинок, 16а, офіс, 2, код 40107752) 86 121 (вісімдесят шість тисяч сто двадцять одну) грн. 81 коп. інфляційних втрат, 19 066 (дев`ятнадцять тисяч шістдесят шість) грн. 68 коп. 3% річних, 2 422 (дві тисячі чотириста двадцять дві) грн. 40 коп. судового збору.
Задовольняючи позов, суд здійснив перевірку заявлених до стягнення позивачем 86 121,81 грн. інфляційних втрат та 19 066,68 грн. 3% річних, які визнав вірними, а заперечення відповідача з цього приводу необгрунтованими.
Одночасно відхилив посилання відповідача на відсутність підстав для звернення позивача до суду з даним позовом у зв`язку з дією воєнного стану, під час якого вчинення виконавчих дій у виконавчих провадженнях з виконання рішень, боржниками за якими є підприємства оборонно-промислового комплексу зупиняється, оскільки вказані законодавчі положення не впливають на право кредиторів звертатися до суду з позовами про стягнення сум за прострочення виконання боржником грошового зобов`язання на підставі ст. 625 ЦК України.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів
Не погоджуючись з прийнятим рішенням, відповідач звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким в задоволенні позову відмовити повністю.
Апелянт вважає, що висновки суду першої інстанції, викладені у оскаржуваному рішенні, не відповідають встановленим обставинам справи, що зумовило неправильне застосування норм матеріального права.
Доводи апеляційної скарги зводяться до наступного.
1)Як зазначалося у відзиві на позовну заяву та повністю проігноровано судом першої інстанції, після початку повномасштабного вторгнення російської федерації на територію України було прийнято ряд законів, спрямованих на адаптацію до умов воєнного стану. Зокрема, відповідно до Закону України № 2129-IX від 15.03.2022 Розділ XIII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про виконавче провадження» доповнено пунктом 10-2, до якого в подальшому неодноразово вносились зміни.
Законом України № 2455-IX від 27.07.2022 було унормовано відкладальну обставину (воєнний стан) для виконання рішень судів, боржниками за якими є підприємства оборонно-промислового комплексу.
Водночас у відповідності до статті 64 Конституції України зазначено строк дії обмежень прав стягувачів за вищевказаними рішеннями судів, а саме – період дії воєнного стану (до його скасування або припинення).
Надання стягувачу можливості нараховувати інфляційні втрати та 3% річних за «прострочення» виконання рішення суду підприємством оборонно-промислового комплексу за умови зупинення вчинення виконавчих дій позбавляє жодної логіки пункт 10-2 Розділу XIII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про виконавче провадження», оскільки в ситуації, коли підприємство має значну суму заборгованості за рішенням суду, то подальше нарахування та стягнення інфляційних втрат і 3% річних цілком імовірно призведе до раптового значного фінансового навантаження на таке підприємство або, навіть, до його банкрутства.
Очевидно, що доповнюючи пункт 10-2 Розділу XIII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про виконавче провадження», законодавець мав на меті зовсім не такі наслідки для підприємств оборонно-промислового комплексу.
2) АТ «АНТОНОВ» жодним чином не прострочило виконання грошового зобов`язання, як про це зазначено у оскаржуваному рішенні. Натомість Відповідач правомірно запропонував Позивачеві повернутися до питання добровільної оплати стягнутих на його користь коштів за рішеннями суду у справі № 910/466/22 після скасування або припинення воєнного стану. При цьому права ТОВ «ГРІНЕКС ЕКО» як стягувача не були порушені, оскільки останнє в силу наведених вище норм законодавства було обмежено у праві стягнення коштів з Відповідача в період дії воєнного стану.
Відповідач обґрунтовано вважає, що право вимоги про стягнення інфляційних втрат та 3% річних могло виникнути у Позивача лише в разі, якщо АТ «АНТОНОВ» не виконувало би рішення судів у справі № 910/466/22 після скасування або припинення воєнного стану.
Враховуючи, що всі рішення судів у справі № 910/466/22 ухвалені в період дії воєнного стану та були виконані до його скасування чи припинення, особливі міри відповідальності, передбачені статтею 625 Цивільного кодексу України не можуть бути застосовані до Акціонерного товариства «АНТОНОВ», яке є підприємством оборонно-промислового комплексу.
3)Суд першої інстанції не надав належної оцінки доводам Відповідача, натомість необґрунтовано та безпідставно, посилаючись на нерелевантну судову практику, ігноруючи обмеження, встановлені законодавцем на період дії воєнного стану, ухвалив незаконне рішення на користь Позивача, чим порушив вимоги статті 236 ГПК України.
В цьому контексті скаржник зазначає, що АТ «АНТОНОВ» є провідним підприємством оборонно-промислового комплексу, яке в умовах воєнного стану виконує державне замовлення, спрямоване на забезпечення сил оборони України вкрай необхідними засобами. При цьому відповідач є саме виробником продукції військового призначення.
Загальновідомими є факт, що на територію АТ «АНТОНОВ» неодноразово здійснювались ракетно-дронові атаки країни-агресора, які призвели до значних руйнувань та пошкоджень виробничих потужностей, що ставить під загрозу забезпечення безперебійного виробництва товарів військового призначення, а це в свою чергу ставить під загрозу обороноздатність держави.
За таких обставин стягнення з відповідача інфляційних втрат та 3% річних за, нібито, прострочення виконання грошового зобов`язання, є нічим іншим, ніж безпідставне збагачення за рахунок обороноздатності держави.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги по суті
Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Північного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу відповідача передано на розгляд судді Скрипці І.М., сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Скрипка І.М., судді Мальченко А.О., Тищенко А.І.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Акціонерного товариства "Антонов" на рішення Господарського суду міста Києва від 30.09.2025 у справі №910/6636/25, вирішено здійснювати розгляд апеляційної скарги у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників
Від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому останній просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції залишити без змін як законне та обгрунтоване.
Позивач вважає, що Апелянт невірно розуміє норми чинного законодавства, направлені на обмеження щодо примусового стягнення з Відповідача на підставі Закону України від 27.07.2022 № 2455-IX.
Обмеження означає, що державним виконавцем (або приватним виконавцем) зупиняються вчинення виконавчих дій щодо певних боржників чи певних зобов`язань, а саме: арешт рахунків, опис майна, звернення стягнення на активи тощо. Але обмеження, запроваджені Законом України від 27.07.2022 № 2455-IX, на які посилається Апелянт, не звільняють боржника від обов`язку виконати рішення суду добровільно.
Наявність мораторію на примусове виконання судових рішень не припиняє обов`язку боржника щодо виконання грошового зобов`язання, а також не звільняє його від наслідків прострочення строків виконання зобов`язання (ст. 625 ЦК України).
Отже, на підставі ст.625 Цивільного кодексу України сума боргу Відповідача має бути збільшена на суму інфляційних витрат та 3% річних.
В пункті 43 постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.04.2020 у справі № 910/4590/19 зазначено, що інфляційні та річні нараховуються на суму простроченого основного зобов`язання. Тому зобов`язання зі сплати інфляційних та річних процентів є акцесорним, додатковим до основного, залежить від основного і поділяє його долю.
Відповідно й вимога про сплату інфляційних та 3% річних є додатковою до основної вимоги Позивача.
Це означає, що 3% річних та інфляційні втрати (компенсаторні витрати) нараховуються за весь період прострочення, навіть якщо стягнути відповідну суму через примусове виконання тимчасово неможливо.
Отже, передбачені Законом України від 27.07.2022 № 2455-IX обмеження впливають лише на вчинення виконавцем примусових заходів, але не скасовують борг і не звільняють боржника від відповідальності за затримку виконання рішення суду.
Посилається на існування аналогічної практики застосування судами положень розділу ХІІІ «Прикінцеві та перехідні положення «Закону України «Про виконавче провадження», зокрема по пункту 10-5, щодо стягнення компенсаторних витрат з ДП «Гарантований покупець», вказуючи, що суди продовжують ухвалювати рішення щодо стягнення компенсаторних витрат з ДП «ГАРАНТОВАНИЙ ПОКУПЕЦЬ» за період з 24.02.2022 по 01.09.2024, адже мораторій не обмежує права стягувачів на нарахування відповідних компенсаторних витрат, а передбачає лише обмеження щодо їх примусового стягнення з ДП «ГАРАНТОВАНИЙ ПОКУПЕЦЬ».
Зазначає, що стягнення Позивачем компенсаторних витрат за роботи, які були ним виконані ще до початку воєнного стану, і за які не було отримано своєчасну оплату з боку Відповідача, не є «безпідставним збагаченням за рахунок обороноздатності держави», а є звичайною мірою, направленою на компенсацію знецінення грошових коштів на виконання таких робіт, витрачених українським виробником, який виконує не менш важливу роль ніж Відповідач для підтримки економіки країни, відповідно і для її обороноздатності під час воєнного стану, а саме: провів релокацію бізнесу з міста Харків до міста Києва; зберіг робочі місця (оплачує переміщеним працівникам квартири, не скорочує штат); сплачує податки; продовжує здійснювати виробництво аспіраційних систем та іншого обладнання для захисту екології у вкрай важких економічних умовах та ще і за рахунок кредитних коштів.
Одночасно у відзиві на апеляційну скаргу просить стягнути з відповідача витрати на правничу допомогу в суді апеляційної інстанції в розмірі 15000 грн.

У відповіді на відзив на апеляційну скаргу представник відповідача не погоджується з позицією позивача, вказує, що відповідач не відмовлявся від виконання рішень Господарського суду міста Києва у справі № 910/466/22, натомість, посилаючись на норми пункту 10-2 розділу ХІІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про виконавче провадження», листом від 31.07.2024 № 126/11029-24 пропонував позивачеві повернутись до питання добровільної оплати стягнутих за рішеннями суду коштів після припинення чи скасування воєнного стану в Україні.
Позивачем жодним чином не спростовано доводи відповідача, викладені у апеляційній скарзі про те, що Законом України № 2455-IX від 27.07.2022 було унормовано відкладальну обставину (воєнний стан) для виконання рішень судів, боржниками за якими є підприємства оборонно-промислового комплексу. Водночас у відповідності до статті 64 Конституції України зазначено строк дії обмежень прав стягувачів за вищевказаними рішеннями судів, а саме – період дії воєнного стану (до його скасування або припинення).
Заперечує посилання позивача на те, що, нібито, аналогічна практика застосовується судами щодо стягнення компенсаторних витрат з ДП «ГАРАНТОВАНИЙ ПОКУПЕЦЬ» та з АТ «УКРЗАЛІЗНИЦЯ» і, не зважаючи на законодавчі обмеження, суди, начебто, продовжують ухвалювати рішення щодо стягнення компенсаторних витрат, обґрунтовуючи заперечення тим, що зазначені юридичні особи не віднесені до підприємств оборонно-промислового комплексу, відповідно правовідносини з ними регулюються іншими нормами законодавства. При цьому, позивач не наводить жодної постанови Верховного Суду, де були б викладені висновки щодо застосування норм права, які відповідно до ч. 6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.
Позивач стверджує, що стягнення ним компенсаторних витрат за роботи, які були виконані ще до початку воєнного стану. Тобто, пов`язує компенсаторні витрати з договірними відносинами, які були предметом розгляду у справі № 910/466/22.
Проте у цій справі відповідачу було відмовлено у задоволенні вимог про стягнення 3% річних та інфляційних втрат.
Більше того, така позиція позивача протирічить судовій практиці, на яку він посилається у відзиві і обґрунтовує виникнення грошового зобов`язання саме із судового рішення, а не із договірних правовідносин.
Крім того, обставини, на які посилається позивач у відзиві на апеляційну скаргу, що він, нібито, провів релокацію бізнесу з міста Харків до міста Києва; зберіг робочі місця (оплачує переміщеним працівникам квартири, не скорочує штат); сплачує податки; продовжує здійснювати виробництво аспіраційних систем та іншого обладнання для захисту екології у вкрай важких економічних умовах та ще і за рахунок кредитних коштів – не підтверджені жодними належними і допустимими доказами.
Відповідач в черговий раз доводить, що право вимоги про стягнення інфляційних втрат та 3% річних могло виникнути у позивача лише в разі, якщо АТ «АНТОНОВ» не виконувало би рішення судів у справі № 910/466/22 після скасування або припинення воєнного стану.
Враховуючи, що всі рішення судів у справі № 910/466/22 ухвалені в період дії воєнного стану та були виконані до його скасування чи припинення, особливі міри відповідальності, передбачені статтею 625 Цивільного кодексу України не можуть бути застосовані до Акціонерного товариства «АНТОНОВ», яке є підприємством оборонно-промислового комплексу».
Звертає увагу апеляційного суду на ту обставину, що жодний з наведених позивачем у відзиві на апеляційну скаргу правових висновків Верховного Суду не спростовує доводів відповідача про те, що надання стягувачу можливості нараховувати інфляційні втрати та 3% річних за «прострочення» виконання рішення суду підприємством оборонно-промислового комплексу за умови зупинення вчинення виконавчих дій позбавляє жодної логіки пункт 10-2 Розділу XIII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про виконавче провадження», оскільки в ситуації, коли підприємство має значну суму заборгованості за рішенням суду, то подальше нарахування та стягнення інфляційних втрат і 3% річних цілком імовірно призведе до раптового значного фінансового навантаження на таке підприємство
або, навіть, до його банкрутства.
Очевидно, що доповнюючи пункт 10-2 Розділу XIII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про виконавче провадження», законодавець мав на меті зовсім не такі наслідки для підприємств оборонно-промислового комплексу.
Одночасно заперечував проти стягнення витрат позивача на правничу допомогу в суді апеляційної інстанції.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції у даній справі та перевірені судом апеляційної інстанції
Судом встановлено, що рішенням Господарського суду міста Києва від 24 квітня 2023 року у справі № 910/466/22, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 07 лютого 2024 року позов ТОВ «ГРІНЕКС ЕКО» задоволено частково. Стягнуто з Державного підприємства «АНТОНОВ» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ГРІНЕКС ЕКО» 457 774,44 грн (чотириста п`ятдесят сім тисяч сімсот сімдесят чотири гривні 44 копійки) вартості фактично виконаних робіт та 6 866,62 грн (шість тисяч вісімсот шістдесят шість гривень 62 копійки) судового збору. 
Додатковим рішенням Господарського суду міста Києва від 15 серпня 2023 року частково задоволено заяву ТОВ «ГРІНЕКС ЕКО» про стягнення з Державного підприємства «АНТОНОВ» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ГРІНЕКС ЕКО» 35 371,62 грн (тридцять п`ять тисяч триста сімдесят одну гривню 62 копійки) витрат на адвокатські послуги. 
Додатковою постановою Північного апеляційного господарського суду від 13 березня 2024 року заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «ГРІНЕКС ЕКО» про розподіл судових витрат у справі № 910/466/22 задоволено частково. Стягнуто з Державного підприємства «АНТОНОВ» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "ГРІНЕКС ЕКО" 18 000 (вісімнадцять тисяч) гривень 00 коп. витрат на професійну правничу допомогу у суді апеляційної інстанції. 
Додатковою постановою Верховного Суду від 18 червня 2024 року заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «ГРІНЕКС ЕКО» про ухвалення додаткової постанови про розподіл судових витрат на професійну правничу допомогу у справі № 910/466/22 задоволено частково. Стягнуто з Державного підприємства «АНТОНОВ» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ГРІНЕКС ЕКО» 15 000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу за представництво інтересів у суді касаційної інстанції.
Частиною 2 ст. 13 Закону України “Про судоустрій і статус суддів” передбачено, що обов`язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом.
Законодавчі вимоги щодо застосування преюдиції у господарському процесі передбачені ч. 4 ст. 75 Господарського процесуального кодексу України, згідно якої обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набуло законної сили, в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, адже їх істину вже встановлено у рішенні чи вироку, і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами.
Отже, не потребують доказування преюдиціальні обставини, тобто встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, - при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. При цьому не має значення, в якому саме процесуальному статусі виступали відповідні особи у таких інших справах - позивачів, відповідачів, третіх осіб тощо. Преюдиціальне значення процесуальним законом надається саме обставинам, встановленим судовими рішеннями (в тому числі в їх мотивувальних частинах), а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом.
Враховуючи викладені обставини, які встановлені у судових рішеннях у справі № 910/466/22, які набрали законної сили, мають преюдиційне значення та повторного доведення не потребують.
Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач зазначає, що відповідач своєчасно не виконав свої зобов`язання, а тому просить суд стягнути з відповідача 86 21,81 грн. інфляційних втрат та 19 066,68 грн. 3% річних за період з 08.02.2024 по 23.04.2025.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови
Згідно з ч. 1 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України у суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у цій главі (Глава 1. Апеляційне провадження).
Відповідно до ч. 10 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України апеляційні скарги на рішення господарського суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Судом першої інстанції справа № 910/6636/25 розглядалась за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.
Відповідно до ч. 5 ст. 12 Господарського процесуального кодексу України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Оскільки клопотань про розгляд апеляційної скарги з повідомленням (викликом) учасників справи не заявлялось, а необхідності призначення справи до розгляду у відкритому засіданні судом не встановлено, ця постанова Північного апеляційного господарського суду прийнята за результатами дослідження наявних в матеріалах справи документів в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.
Дослідивши матеріали апеляційної скарги, з урахуванням правил ст. 269, 270 Господарського процесуального кодексу України, згідно з якими суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги і не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права, колегія суддів встановила наступне.
Задовольняючи позов, суд здійснив перевірку заявлених до стягнення позивачем 86 121,81 грн. інфляційних втрат та 19 066,68 грн. 3% річних, які визнав вірними, а заперечення відповідача з цього приводу необгрунтованими.
Одночасно відхилив посилання відповідача на відсутність підстав для звернення позивача до суду з даним позовом у зв`язку з дією воєнного стану, під час якого вчинення виконавчих дій у виконавчих провадженнях з виконання рішень, боржниками за якими є підприємства оборонно-промислового комплексу зупиняється, оскільки вказані законодавчі положення не впливають на право кредиторів звертатися до суду з позовами про стягнення сум за прострочення виконання боржником грошового зобов`язання на підставі ст. 625 ЦК України.
Колегія суддів не погоджується з такими висновками місцевого господарського суду, вважає їх помилковими виходячи з наступного.
Статтею 1 Закону України "Про виконавче провадження" встановлено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
25.08.2022 набрали чинності Закон України "Про внесення змін до деяких законів України щодо діяльності приватних виконавців та примусового виконання судових рішень, рішень інших органів (посадових осіб) у період дії воєнного стану" та Закон України "Про внесення зміни до пункту 10-2 розділу XIII "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про виконавче провадження" щодо зупинення виконання рішень про стягнення з фізичної особи заборгованості за житлово-комунальні послуги у період дії воєнного стану".
Цими Законами пункт 10-2 розділу XIII "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про виконавче провадження" доповнено новими абзацами.
Зокрема, визначено:
"Зупиняється у період дії воєнного стану вчинення виконавчих дій у виконавчих провадженнях з виконання рішень (крім рішень за позовами фізичних осіб про стягнення заробітної плати, грошового забезпечення військовослужбовців), боржниками за якими є підприємства оборонно-промислового комплексу, визначені в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, органи військового управління, з`єднання, військові частини, вищі військові навчальні заклади, військові навчальні підрозділи закладів вищої освіти, установи та організації, які входять до складу Збройних Сил України, рішень про стягнення з фізичної особи заборгованості за житлово-комунальні послуги в територіальних громадах, розташованих у районах проведення воєнних (бойових) дій, або які перебувають чи перебували у тимчасовій окупації, оточенні (блокуванні) відповідно до переліку, затвердженого наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України, або якщо стягнення за житлово-комунальні послуги здійснюється щодо нерухомого майна, яке є місцем постійного проживання такої фізичної особи і було знищено або пошкоджено внаслідок воєнних (бойових) дій.
Дія заборони, встановленої абзацом дванадцятим цього пункту, не поширюється на рішення, стягувачами за якими є держава, органи Пенсійного фонду України, інші державні цільові фонди, суб`єкти, визначені в абзаці дванадцятому цього пункту, а також на рішення про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю внаслідок кримінального правопорушення".
06.05.2023 набрав чинності новий Закон України "Про внесення змін до деяких законів України щодо окремих особливостей організації примусового виконання судових рішень і рішень інших органів під час дії воєнного стану", яким пункт 10-2 розділу XIII "Прикінцеві та перехідні положення" викладено в новій редакції.
Положення щодо зупинення вчинення виконавчих дій у виконавчих провадженнях з виконання рішень, боржниками за якими є підприємства оборонно-промислового комплексу, залишилися незмінними.
Отже, з 25.08.2022 у період дії воєнного стану в Україні:
- зупиняється вчинення виконавчих дій у виконавчих провадженнях з виконання рішень, боржниками за якими є підприємства оборонно-промислового комплексу;
- такий перелік боржників - підприємств оборонно-промислового комплексу визначається відповідно до порядку, встановленого Кабінетом Міністрів України.
Це правило не застосовується до виконання:
- рішень за позовами фізичних осіб про стягнення заробітної плати, грошового забезпечення військовослужбовців, його перерахунку, щодо забезпечення військовослужбовців житлом;
- рішень, стягувачами за якими є держава, органи Пенсійного фонду України, інші державні цільові фонди, суб`єкти, визначені в абзаці 22 пункту 10-2;
- рішень про відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю внаслідок кримінального правопорушення.
04.02.2023 Кабінет Міністрів України постановою №101 затвердив Порядок, який встановлює процедуру визначення підприємств оборонно-промислового комплексу, які є боржниками у виконавчих провадженнях, вчинення виконавчих дій за якими зупиняється у період воєнного стану (далі - Порядок).
У цьому Порядку під підприємством оборонно-промислового комплексу (далі - підприємство) слід розуміти підприємство, що розробляє та/або виробляє, та/або модернізує, та/або ремонтує, та/або утилізує продукцію військового призначення, та/або надає послуги в інтересах оборони для оснащення та матеріального забезпечення сил безпеки і оборони, та/або здійснює постачання товарів військового призначення та подвійного використання, надання послуг військового призначення під час військово-технічного співробітництва України з іншими державами (пункт 2 Порядку).
Перелік підприємств, які є боржниками у виконавчих провадженнях, вчинення виконавчих дій за якими зупиняється у період воєнного стану (далі - Перелік), визначається Мінстратегпромом, яке протягом 10 робочих днів з дня отримання заяви та доданих до неї документів забезпечує їх розгляд та приймає рішення про включення або про відмову у включенні підприємства до Переліку, про що видається відповідний наказ. Копія наказу надсилається заявнику протягом п`яти робочих днів з дня прийняття відповідного рішення з дотриманням вимог Законів України "Про інформацію", Про державну таємницю" разом із супровідним листом (пункт 9 Порядку).
Як зазначено відповідачем у листі від 31.07.2024 №126/11029-24 щодо виконання рішень суду у справі №910/466/22, 
відповідно до п.1.1 Статуту Акціонерного товариства «Антонов» воно є юридичною особою, 100 відсотків акцій якого належить державі. Товариство утворене внаслідок припинення шляхом реорганізації Державного підприємства «Антонов» в порядку перетворення відповідно до Закону України «Про особливості реформування підприємств оборонно-промислового комплексу державної форми власності». З дня його державної реєстрації товариство є правонаступником усіх прав та обов`язків Державного підприємства «Антонов». Єдиними засновником та акціонером товариства є держава в особі Акціонерного товариства «Українська оборонна промисловість».
АТ «Антонов» є провідним підприємством оборонно-промислового комплексу, яке в умовах воєнного стану виконує державне замовлення, спрямоване на забезпечення сил оборони України вкрай необхідними засобами, а тому виконання рішень судів у справі №910/466/22 шляхом добровільної сплати стягнутих коштів може негативно відобразитися на фінансово-господарській діяльності Товариства в умовах воєнного стану.
Тому посилаючиь на абзац 22 пункту 10-2 розділу Х11 «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про виконавче провадження» в редакції Закону №3048-1Х вказав про те, що зупиняється у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, вчинення виконавчих дій, зокрема, у виконавчих провадженнях з виконання рішень, боржниками за якими є підприємства оборонно-промислового комплексу, а права стягувача за виконавчими документами не порушується.
Позивач не заперечує, що відповідач є підприємством оборонно-промислового комплексу, яке є боржником у виконавчому провадженні, вчинення виконавчих дій за якими зупиняється у період воєнного стану, отже до нього можуть застосовуватись вищевказані положення Закону.
Відповідно до Закону України № 2129-IX від 15.03.2022 Розділ XIII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про виконавче провадження» доповнено пунктом 10-2, до якого в подальшому неодноразово вносились зміни.
Так, згідно із Законом України № 2455-IX від 27.07.2022 пункт 10-2 розділу XIII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про виконавче провадження» доповнено, зокрема, абзацом дванадцятим такого змісту:
«Зупиняється у період дії воєнного стану вчинення виконавчих дій у виконавчих провадженнях з виконання рішень, боржниками за якими є підприємства оборонно-промислового комплексу, визначені в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, органи військового управління, з`єднання, військові частини, вищі військові навчальні заклади, військові навчальні підрозділи закладів вищої освіти, установи та організації, які входять до складу Збройних Сил України».
Колегія суддів враховує, що у пояснювальній записці до проєкту Закону України "Про внесення змін до деяких законів України щодо діяльності з примусового виконання судових рішень, рішень інших органів (посадових осіб) у період дії воєнного стану" від 26.04.2022 №7317 (прийнято як Закон України "Про внесення змін до деяких законів України щодо діяльності приватних виконавців та примусового виконання судових рішень, рішень інших органів (посадових осіб) у період дії воєнного стану" від 27.07.2022 №2455-IX) зазначено, що:
- з метою забезпечення захисту національних інтересів у зв`язку з військовою агресією російської федерації, забезпечення законних інтересів юридичних осіб, конституційних прав і свобод людини та громадянина в умовах воєнного стану потребують врегулюванню деякі питання примусового виконання рішень, зокрема, щодо рішень, боржниками за якими є підприємства оборонно-промислового комплексу, органи військового управління, з`єднання, військові частини, вищі військові навчальні заклади, військові навчальні підрозділи закладів вищої освіти, установи та організації, які входять до складу Збройних Сил України, підприємства залізничного транспорту;
- прийняття Закону дозволить забезпечити належну організацію діяльності з примусового виконання рішень органами державної виконавчої служби та приватними виконавцями під час дії воєнного стану та сприятиме захисту національних інтересів у зв`язку з військовою агресією російської федерації, забезпеченню законних інтересів юридичних осіб, конституційних прав і свобод людини та громадянина в умовах воєнного стану.
Конституційний Суд України у Рішенні від 10.06.2003 №11-рп/2003 вирішував питання щодо відповідності Конституції України законодавчої вимоги про встановлення мораторію на застосування примусової реалізації майна державних підприємств та господарських товариств, у статутних фондах яких частка держави становить не менше 25 відсотків (що була введена Законом України від 29.11.2001 №2864-III "Про введення мораторію на примусову реалізацію майна").
У цьому Рішенні Конституційний Суд України зазначив, що за Конституцією України (стаття 17) забезпечення економічної безпеки України є однією з найважливіших функцій держави, справою всього Українського народу, так само як і забезпечення соціальної спрямованості економіки (стаття 13).
За Основним Законом України держава рівним чином захищає усі форми власності, а кожна з них може мати свої особливості, пов`язані із законодавчо визначеними умовами та підставами виникнення або припинення права власності. Ця правова позиція Конституційного Суду України ґрунтується на тому, що виключно законами України визначається правовий режим власності, в основі якого - конституційні положення, конкретизовані в законах, які можуть містити й певні особливості правового режиму тих чи інших форм власності. Однією із таких особливостей правового режиму державної власності і є встановлений на певний період мораторій на примусове відчуження майна підприємств.
Вирішуючи питання про те, чи встановлення мораторію на звернення стягнення на майно державних підприємств (боржників) робить "фактично необов`язковим" виконання ними судових рішень майнового характеру, Конституційний Суд України зробив висновок, що Закон, яким встановлено вказаний мораторій, не порушує конституційної вимоги обов`язковості судових рішень. Рішення судів про примусове відчуження майна підприємств, ухвалені до і після прийняття цього Закону, ним не скасовуються, вони залишаються в силі, а їх виконання призупиняється до вдосконалення механізму примусової реалізації майна.
Тобто Законом встановлюється подовжений на цей період строк їх виконання.
У Рішенні від 13.12.2012 №18-рп/2012 Конституційний Суд України зазначив, що виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, визначений у законі комплекс дій, спрямованих на захист і поновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави.
Зупинення виконавчого провадження та заходів примусового виконання судових рішень полягає у відстроченні виконання судового рішення на певний строк, має відповідати принципу верховенства права та здійснюватися у випадках і на підставі, визначених законом.
З цих підстав Конституційний Суд України зазначив, що зупинення проведення виконавчих дій щодо примусового виконання судових рішень про стягнення з таких підприємств, у разі їх внесення до Реєстру підприємств паливно-енергетичного комплексу, які беруть участь у процедурі погашення заборгованості, що виникла внаслідок неповних розрахунків за енергоносії, є заходом, спрямованим на забезпечення життєво важливих суспільних інтересів.
Колегія суддів зазначає, що норма пункту 10-2 розділу XIII Закону України "Про виконавче провадження" та прийнятий на її виконання механізм формування Переліку підприємств оборонно-промислового комплексу мають винятковий, публічно-правовий характер.
Їх правова природа полягає у тимчасовому відкладенні застосування заходів примусового виконання з мотивів захисту національної безпеки та обороноздатності держави.
Також дана норма направлена на встановлення спеціального правового режиму діяльності підприємств оборонно-промислового комплексу в умовах воєнного стану, за якого пріоритет публічного інтересу щодо забезпечення обороноздатності та національної безпеки держави тимчасово переважає над приватним майновим інтересом окремих кредиторів.
Законодавець, усвідомлюючи критичне значення безперервного функціонування таких підприємств, виходив із необхідності унеможливити будь-яке відволікання їх фінансових і матеріальних ресурсів, яке може негативно вплинути на виконання покладених на них оборонних завдань. З цією метою запроваджено спеціальний Перелік підприємств, щодо яких на період воєнного стану встановлено імперативну заборону на вчинення виконавчих дій, що є проявом особливого правового режиму захисту стратегічно важливих для держави суб`єктів господарювання.
Статтею 20 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» передбачено, що правовий статус та обмеження прав і свобод громадян та прав і законних інтересів юридичних осіб в умовах воєнного стану визначаються відповідно до Конституції України та цього Закону.
Порядок примусового виконання судових рішень і рішень інших органів (посадових осіб) (далі – рішення) регламентовано Законом України «Про виконавче провадження».
Таким чином, законодавець виокремив серед інших юридичних осіб-боржників за рішеннями судів підприємства оборонно-промислового комплексу, заборонивши примусове виконання рішень щодо них з метою забезпечення захисту національних інтересів у зв`язку з військовою агресією російської федерації.
Тобто, Законом України № 2455-IX від 27.07.2022 було унормовано відкладальну обставину (воєнний стан) для виконання рішень судів, боржниками за якими є підприємства оборонно-промислового комплексу.
Водночас у відповідності до статті 64 Конституції України зазначено строк дії обмежень прав стягувачів за вищевказаними рішеннями судів, а саме – період дії воєнного стану (до його скасування або припинення).
Колегія суддів наголошує, що неможливість своєчасного виконання судових рішень обмеженим державою колом суб`єктів господарської діяльності та з врахуванням умов воєнного стану, не може однозначно кваліфікуватись як невиконання судових рішень в контексті їх обов`язковості і відповідно не може трактуватись як порушення усталеної судової практики (як вітчизняних так і міжнародних судів) щодо обов`язковості виконання судових рішень.
Висновок суду першої інстанції про те, що законодавчі положення, наведені вище не впливають на право кредиторів звертатися в суд з позовами про стягнення сум за прострочення виконання боржником грошового зобов`язання на підставі ст. 625 ЦК України, є помилковим з огляду на наступне.
Закон України № 2129-IX від 15.03.2022, на підставі якого Розділ XIII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про виконавче провадження» доповнено пунктом 10-2, був спрямований на адаптацію правовідносин між стягувачами та боржниками-підприємствами оборонно-промислового комплексу до умов воєнного стану.
Хоча у пункті 10-2 Розділу XIII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про виконавче провадження» прямо не зазначено про те, що підприємства оборонно-промислового комплексу звільняються від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, проте це випливає із суті закону, яким вказаний пункт запроваджено, і зумовлено, як зазначалося вище, обмеженням прав стягувача в умовах воєнного стану на підставі статті 64 Конституції України.
Більше того, надання стягувачу можливості нараховувати інфляційні втрати та 3% річних за «прострочення» виконання рішення суду підприємством оборонно- промислового комплексу за умови зупинення вчинення виконавчих дій, позбавляє жодної логіки пункт 10-2 Розділу XIII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про виконавче провадження», оскільки в ситуації, коли підприємство має значну суму заборгованості за рішенням суду, то подальше нарахування та стягнення інфляційних втрат і 3% річних цілком імовірно призведе до раптового значного фінансового навантаження на таке підприємство або, навіть, до його банкрутства.
На думку колегії суддів, доповнюючи пункт 10-2 Розділу XIII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про виконавче провадження», законодавець мав на меті зовсім не такі наслідки для підприємств оборонно-промислового комплексу.
АТ «АНТОНОВ» жодним чином не прострочило виконання грошового зобов`язання, як про це зазначено в оскаржуваному рішенні. 
Натомість Відповідач правомірно запропонував Позивачеві повернутися до питання добровільної оплати стягнутих на його користь коштів за рішеннями суду у справі №910/466/22 після скасування або припинення воєнного стану. При цьому права ТОВ «ГРІНЕКС ЕКО» як стягувача не були порушені, оскільки останнє в силу наведених вище норм законодавства було обмежено у праві стягнення коштів з Відповідача в період дії воєнного стану.
Відповідачем згідно платіжної інструкції №2851 від 23.04.2025 (а.с.65) було в добровільному порядку сплачено 587 113,95 грн на виконання рішень судів у справі №910/466/22 за ВП №77793121,77793223, 7793347, 77792928 від 11.04.2025, в т.ч. виконавчий збір витрати ВП.
Позивач провів нарахування 3% річних та інфляційних втрат за період з 08.02.2024 по 23.04.2025, за період коли відповідач мав законне право не погашати заборгованість в примусовому порядку з огляду на законодавче обмеження – мораторій, а сплатив її добровільно. 
Відповідач обґрунтовано вважає, що право вимоги про стягнення інфляційних втрат та 3% річних могло виникнути у Позивача лише в разі, якщо АТ «АНТОНОВ» не виконувало би рішення судів у справі № 910/466/22 після скасування або припинення воєнного стану.
Враховуючи, що всі рішення судів у справі № 910/466/22 ухвалені в період дії воєнного стану та були виконані добровільно до його скасування чи припинення, особливі міри відповідальності, передбачені статтею 625 Цивільного кодексу України, не можуть бути застосовані до Акціонерного товариства «АНТОНОВ», яке є підприємством оборонно-промислового комплексу.
Суд першої інстанції, задовольняючи позов, помилково послався на правову позицію, викладену у постановах Верховного Суду у справі № 924/312/18 від 13.02.2019, у справі №910/5625/18 від 24.04.2019, у справі №910/21564/16 від 10.07.2019, адже наведені рішення не є подібними, у висновках жодним чином не йдеться про нарахування компенсаторних витрат внаслідок невиконання рішення суду, яке набрало законної сили, – підприємством оборонно-промислового комплексу, під час дії мораторію на примусове виконання, запровадженого, зокрема, пунктом 10-2 розділу XIII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про виконавче провадження».
Отже, суд першої інстанції не надав належної оцінки доводам Відповідача, натомість необґрунтовано та безпідставно, посилаючись на нерелевантну судову практику, ігноруючи обмеження, встановлені законодавцем на період дії воєнного стану, ухвалив помилкове рішення про задоволення позову, яке підлягає скасуванню з прийняттям нового про відмову в позові.
Належних доказів на підтвердження своїх доводів позивачем суду не надано.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги
Доводи відповідача, викладені в апеляційній скарзі, знайшли своє підтвердження під час розгляду справи судом апеляційної інстанції.
Відповідно до ч. 1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Згідно ч. 1 ст. 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. 
Відповідно до п.58 рішення ЄСПЛ Справа «Серявін та інші проти України» (заява №4909/04) від 10.02.2010 у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994, серія А, №303-А, п.29).
Відповідно до частини першої статті 277 Господарського процесуального кодексу України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
За результатами перегляду даної справи, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга Акціонерного товариства "Антонов" на рішення Господарського суду міста Києва від 30.09.2025 у справі №910/6636/25 підлягає задоволенню, оскаржуване рішення – скасуванню, з прийняттям нового рішення про відмову в позові.

Розподіл судового збору
Судові витрати за розгляд апеляційної скарги відповідача у зв`язку з її задоволенням на підставі ст.129 ГПК України покладаються на позивача.
Щодо заяви позивача, викладеної у відзиві на апеляційну скаргу, відповідно до якої просить стягнути з відповідача витрати на правничу допомогу в суді апеляційної інстанції в розмірі 15000 грн., та проти задоволення якої заперечував відповідач, колегія суддів зазначає наступне.
Оскільки апеляційна скарга відповідача підлягає задоволенню судом апеляційної інстанції, оскаржуване рішення - скасуванню з прийняттям нового про відмову в позові, у відповідності до ст.123,126,129 ГПК України витрати позивача на правничу допомогу в суді апеляційної інстанції залишаються за позивачем. 

Керуючись ст.ст. 74, 129, 269, 275, 276, 281 - 284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд,-
ПОСТАНОВИВ:
1. Апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Антонов" на рішення Господарського суду міста Києва від 30.09.2025 у справі №910/6636/25 задовольнити.
2. Рішення Господарського суду міста Києва від 30.09.2025 у справі №910/6636/25 скасувати.
3.Прийняти нове рішення про відмову в позові.
4. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "ГРІНЕКС ЕКО" (01015, м. Київ, вул. Лейпцизька, 16, оф 2, код ЄДРПОУ 40107752) на користь Акціонерного товариства "Антонов" (03062, м. Київ, вул. Мрії, 1, код ЄДРПОУ 14307529) 3633,60 грн судового збору за подання апеляційної скарги.
5. Доручити Господарському суду міста Києва видати наказ.
6. Матеріали справи №910/6636/25 повернути до Господарського суду міста Києва. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строки, передбачені Господарським процесуальним кодексом України.

Головуючий суддя І.М. Скрипка 

Судді А.І. Тищенко

А.О. Мальченко