ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
^_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 вересня 2026 року | м. Одеса | Справа № 916/436/26
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючого судді Савицького Я.Ф.,
суддів: Діброви Г.І.,
Ярош А.І.,
розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Державної казначейської служби України
на рішення Господарського суду Одеської області
від 27 квітня 2026 року (повний текст складено 27.04.2026)
у справі № 916/436/26
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Ройчер»
до відповідача-1: Державної казначейської служби України
до відповідача-2: Головного управління Державної казначейської служби України в Одеській області 
про стягнення 201 041,93 грн.

суддя суду першої інстанції: Сулімовська М.Б.
місце винесення рішення: м. Одеса, проспект Шевченка, 29, Господарський суд Одеської області, -
В С Т А Н О В И В:

У лютому 2026 Товариство з обмеженою відповідальністю «Ройчер» (далі –позивач) звернулось до Господарського суду Одеської області із позовом до Державної казначейської служби України та Головного управління Державної казначейської служби України в Одеській області про стягнення 201 041,93 грн.
Підставою для звернення з позовом до суду є порушення відповідачами строків виконання наказу Господарського суду Одеської області від 08.07.2022, виданого на примусове виконання рішення у справі № 916/2001/21.
Рішенням Господарського суду Одеської області від 27.04.2026 у справі №916/436/26 (суддя Сулімовська М.Б.) позовні вимоги задоволено у повному обсязі. Стягнуто з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Ройчер» - 52711 грн. 72 коп. 3% річних, 148330 грн. 21 коп. інфляційних втрат, 2662 грн. 40 коп. судового збору.
Висновок суду мотивований тим, що у зв`язку з несвоєчасним виконанням державою судового рішення про стягнення грошових коштів у позивача виникло право на отримання компенсації у вигляді інфляційних втрат та трьох відсотків річних за весь період прострочення виконання грошового зобов`язання. При цьому заявлені до стягнення суми охоплюють інший період прострочення, ніж той, що був предметом розгляду у справі №916/2029/23, а здійснений позивачем розрахунок перевірений судом, визнаний арифметично правильним та таким, що відповідає вимогам чинного законодавства. За відсутності належних доказів, які б спростовували правильність зазначеного розрахунку або свідчили про відсутність підстав для застосування передбачених законом наслідків прострочення виконання грошового зобов`язання, позовні вимоги є обґрунтованими, а тому підлягають задоволенню у повному обсязі.
Не погодившись з прийнятим рішенням, Державна казначейська служба України звернулась з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Одеської області від 27.04.2026 у справі №916/436/26 та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Ройчер».
15.05.2026 від Державна казначейська служба України надійшла апеляційна скарга (уточнена / в новій редакції).
Вимоги апелянта обґрунтовані неповним дослідженням судом першої інстанції обставин справи, неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.
Скаржник в апеляційній скарзі посилаєтьсяється на наступні обставини:
- у зв`язку з відсутністю бюджетних асигнувань у боржника, а також неможливістю повного виконаня судового наказу від 08.07.2022 у справі № 916/2001/21 протягом 2х місяців з дня надходження документів на адресу Головного управляння, відповідно до п.33 Порядку № 845, судовий наказ від 08.07.2022 взято на облік за бюджетною програмою КПКВК 3504040;
- суд першої інстанції зазначив, що у позивача виникло право на отримання компенсації за порушення строку перерахування коштів за рішенням суду про стягнення коштів з державного органу на підставі Закону про гарантії та Порядку № 845;
- прийняття Казначейством рішення про виплату компенсаціуї можливе виключно після здійснення безспірного списання коштів за бюджетною програмою для забезпечення виконання судових рішень та виконавчих докуметів ;
- суд першої інстанції дійшов помилкового висновку щодо стягнення 3% річних та інфляційних нарахувань з Казначейства за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списанння коштів з єдиного казначейського рахунку, оскільки положення ст. 625 Цивільного кодексу України передбачають відповідальність Боржника за прострочення виконання основоного зобов`язання, яка відрізняється від компенсаторного механізму, визначеного бюджетним законодавстом, зокрема Законом про ггарантії;
- стягнення з казначейства коштів, які знаходяться на його рахунках, але призначені для іншої мети – є неможливим, оскільки це може поставити під загрозу функціонування Казначейства та виконаня покладених на кього функцій.
За результатами автоматизованого розподілу справ між суддями, оформленого протоколом від 14.05.2026, для розгляду даної справи сформовано колегію суддів у складі: головуючого судді Савицького Я.Ф., суддів: Діброви Г.І., Ярош А.І.
Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 19.05.2026 вирішення питання щодо можливості відкриття, повернення, залишення без руху або відмови у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою Державної казначейської служби України на рішення Господарського суду Одеської області від 27.04.2026 у справі №916/436/26 було відкладене до надходження витребуваних цією ж ухвалою з Господарського суду Одеської області матеріалів справи №916/436/26 до суду апеляційної інстанції.
22.05.2026 матеріали справи №916/436/26 надійшли до Південно-західного апеляційного господарського суду.
08.06.2026 ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Державної казначейської служби України
на рішення Господарського суду Одеської області від 27.04.2026 року у справі №916/436/26, вирішено здійснювати її розгляд в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи; позивачу встановлено строк для подання відзиву на апеляційну скаргу та роз`яснено учасникам цієї справи про їх право у цей же строк подати до суду будь-які заяви чи клопотання х процесуальних питань.
Також, вказаною ухвалою продовжено розгляд апеляційної скарги Державної казначейської служби України на рішення Господарського суду Одеської області від 27.04.2026 на розумний строк.
18.06.2026 від Товариства з обмеженою відповідальністю «Ройчер» до суду апеляційної інстанції надійшов відзив на апеляційну скаргу, відповідно до якого просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги Державної казначейської служби України на рішення Господарського суду Одеської області від 27.04.2026 у справі №916/436/26, защзначене рішення залишити без змін. 
У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача зазначає, що представником позивача до центрального органу виконавчої влади подані документи та відомості, необхідні для здійснення перерахування коштів за виконавчим документом та відомості, необхідні для здійснення перерахуваня коштів за наказом. Однак, Державною казначейською службою України вимоги Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» були проігноровані та виконання рішення суду не було здійснено в установлені законом порядки та строкі. 
Суд апеляційної інстанції, у відповідності до ст. 269 Господарського процесуального кодексу України, переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Дослідивши матеріали справи, апеляційну скаргу, колегія суддів Південно-західного апеляційного господарського суду встановила наступне.
12.07.2021 Товариство з обмеженою відповідальністю «Ісаія» звернулося до Господарського суду Одеської області з позовом до Держави Україна в особі Одеської регіональної служби Державного ветеринарно-санітарного контролю та нагляду на державному кордоні та транспорті про стягнення матеріальної шкоди у розмірі 1 193 781,56 грн.
Рішенням Господарського суду Одеської області від 08.11.2021 у справі № 916/2001/21 позов задоволено частково. Суд стягнув з Держави Україна в особі Одеської регіональної служби Державного ветеринарно-санітарного контролю та нагляду на державному кордоні та транспорті за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ТОВ «Ісаія» 819 855,77 грн відшкодування шкоди, завданої незаконними діями посадових осіб органу державної влади, та 12 297,84 грн судового збору.
Постановою Південно-західного апеляційного господарського суду від 03.02.2022 рішення Господарського суду Одеської області від 08.11.2021 у справі № 916/2001/21 залишено без змін.
На примусове виконання зазначеного рішення 08.07.2022 Господарським судом Одеської області видано відповідний наказ.
20.07.2022 ТОВ «Ісаія» звернулося до Головного управління Державної казначейської служби України в Одеській області із заявою про виконання зазначеного судового рішення.
Листом від 27.07.2022 Головне управління Державної казначейської служби України в Одеській області повідомило стягувача про вжиття заходів щодо виконання виконавчого документа відповідно до Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2011 № 845.
Під час виконання судового рішення органом Казначейства було здійснено часткове безспірне списання коштів з рахунків боржника у розмірі 188 897,96 грн, які були перераховані на користь ТОВ «Ісаія».
У зв`язку з відсутністю у боржника бюджетних асигнувань та неможливістю виконання наказу Господарського суду Одеської області від 08.07.2022 протягом двох місяців з дня надходження виконавчого документа, рішення суду у справі № 916/2001/21 відповідно до пункту 33 Порядку № 845 було взято на облік за бюджетною програмою КПКВК 3504040 «Заходи щодо виконання рішень суду, що гарантовані державою».
15.05.2023 ТОВ «Ісаія» звернулося до Господарського суду Одеської області з позовом до Державної казначейської служби України та Головного управління Державної казначейської служби України в Одеській області про стягнення інфляційних втрат та трьох відсотків річних, нарахованих у зв`язку з несвоєчасним виконанням рішення суду (справа № 916/2029/23).
Рішенням Господарського суду Одеської області від 10.11.2023 у справі № 916/2029/23 зазначений позов задоволено повністю.
До матеріалів справи також долучено лист Державної казначейської служби України щодо стану виконання рішення Господарського суду Одеської області у справі №916/2001/21.
27.01.2025 між ТОВ «Ісаія» та ТОВ «Ройчер» укладено Договір про відступлення права вимоги, відповідно до якого до нового кредитора перейшли права вимоги, що виникли на підставі рішень Господарського суду Одеської області у справах №916/2001/21 та №916/2029/23, а також виданих на їх виконання наказів.
Відповідно до умов договору новому кредитору передано, зокрема, право вимоги щодо несплаченої частини заборгованості за рішенням у справі № 916/2001/21 у розмірі 643 255,65 грн, а також права вимоги за рішенням у справі № 916/2029/23. На підтвердження виконання договору сторонами складено додаткове погодження та акт приймання-передачі документації.
Ухвалою Господарського суду Одеської області від 11.02.2025 у справі № 916/2001/21 замінено сторону стягувача у виконавчому провадженні з ТОВ «Ісаія» на його правонаступника — ТОВ «Ройчер».
Ухвалою Господарського суду Одеської області від 17.02.2025 у справі № 916/2029/23 також здійснено заміну стягувача у виконавчому провадженні з ТОВ «Ісаія» на ТОВ «Ройчер».
Як вбачається з матеріалів справи, рішення Господарського суду Одеської області від 08.11.2021 у справі № 916/2001/21 станом на момент звернення до суду виконано лише частково. 
Із присуджених до стягнення 832 153,61 грн (819 855,77 грн відшкодування шкоди та 12 297,84 грн судового збору) фактично сплачено 188 897,96 грн, у зв`язку з чим невиконаною залишається сума 643 255,65 грн.
При цьому відповідачі не заперечують факт невиконання зазначеного судового рішення та вказують, що після здійснення часткового безспірного списання коштів наказ Господарського суду Одеської області від 08.07.2022 був узятий на облік за бюджетною програмою КПКВК 3504040 «Заходи щодо виконання рішень суду, що гарантовані державою», де обліковується і на теперішній час.
Отже, підставою для звернення ТОВ «Ройчер» до суду з даним позовом стало тривале невиконання рішення Господарського суду Одеської області у справі № 916/2001/21 в частині стягнення 643 255,65 грн, право вимоги щодо якої перейшло до позивача на підставі договору про відступлення права вимоги, у зв`язку з чим останній просить стягнути з Державної казначейської служби України інфляційні втрати та три відсотки річних, нараховані за період прострочення виконання грошового зобов`язання.
Проаналізувавши апеляційну скаргу в ежах її доводів, перевіривши правильність юридичної оцінки встановлених фактичних обставин справи, застосування господарським судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при винесені рішення, колегія суддів Південно-західного апеляційного господарського суду дійшла наступних висновків.
Статтею 11Цивільного кодексу України визначено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки (частина 1). Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини (пункт 1 частини 2).
Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та їх посадові особи зобов`язані діяти виключно на підставі, у межах повноважень та у спосіб, визначені Конституцією та законами України.
Особливості виконання судових рішень, боржником за якими є держава або державний орган, врегульовані Законом України «Про виконавче провадження», Бюджетним кодексом України, Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» та Порядком виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2011 № 845.
Аналіз наведених норм свідчить, що виконання судових рішень про стягнення коштів з державних органів здійснюється не органами державної виконавчої служби, а органами Державної казначейської служби України шляхом безспірного списання коштів із рахунків боржника. У разі відсутності у державного органу відповідних бюджетних призначень таке виконання здійснюється за рахунок бюджетної програми, передбаченої для забезпечення виконання судових рішень, гарантованих державою.
Частиною четвертою статті 3 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» встановлено обов`язок держави забезпечити перерахування коштів стягувачу протягом трьох місяців з дня надходження до органу Казначейства необхідних документів.
З матеріалів справи вбачається, що після надходження виконавчого документа органами Казначейства було здійснено часткове безспірне списання коштів, однак у зв`язку з відсутністю бюджетних асигнувань у боржника рішення суду в повному обсязі виконано не було. Надалі виконавчий документ відповідно до пункту 33 Порядку № 845 був узятий на облік за бюджетною програмою КПКВК 3504040 «Заходи щодо виконання рішень суду, що гарантовані державою», де обліковується до теперішнього часу.
Разом з тим сама по собі обставина взяття виконавчого документа на облік за відповідною бюджетною програмою не припиняє грошового зобов`язання держави перед кредитором та не звільняє її від відповідальності за прострочення виконання судового рішення.
Конституцією України гарантовано право кожного на відшкодування за рахунок держави шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади та їх посадових осіб (стаття 56 Конституції України).
Відповідно до статей 2, 167, 170 та 173 Цивільного кодексу України держава є самостійним учасником цивільних відносин, який набуває та здійснює цивільні права й обов`язки через уповноважені органи державної влади.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що орган державної влади, через який держава бере участь у відповідних правовідносинах, не є самостійним носієм матеріального обов`язку, а лише реалізує повноваження держави як учасника цивільних правовідносин. Відтак поведінка такого органу розглядається як поведінка самої держави, а відповідальність за невиконання або неналежне виконання грошового зобов`язання покладається саме на державу.
Зазначена правова позиція послідовно викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 20.11.2018 у справі № 5023/10655/11, від 26.02.2019 у справі № 915/478/18, від 06.07.2021 у справі № 911/2169/20, від 15.02.2022 у справі № 910/6175/19, від 20.07.2022 у справі № 910/5201/19, від 21.06.2023 у справі № 905/1907/21, від 12.07.2023 у справі № 757/31372/18-ц та інших.
Отже, колегія суддів відхиляє доводи апелянтів про пред`явлення позову до неналежних відповідачів, оскільки у спірних правовідносинах Державна казначейська служба України та її територіальний орган представляють державу як боржника, а не виступають самостійними суб`єктами відповідальності.
Як встановлено судом першої інстанції та не заперечується сторонами, на момент звернення позивача до суду рішення Господарського суду Одеської області у справі № 916/2001/21 залишалося невиконаним у частині стягнення 643 255,65 грн, причому строк, визначений частиною четвертою статті 3 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», сплинув.
За змістом статей 509, 610 та 625 Цивільного кодексу України обов`язок боржника сплатити визначену судовим рішенням суму є грошовим зобов`язанням, а його прострочення тягне наслідки, передбачені частиною другою статті 625 цього Кодексу, незалежно від підстав виникнення такого зобов`язання.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що приписи статті 625 Цивільного кодексу України мають універсальний характер та підлягають застосуванню до будь-якого грошового зобов`язання, якщо інше прямо не передбачено законом.
Водночас положення статті 625 Цивільного кодексу України узгоджуються зі статтею 5 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», якою також передбачено компенсацію за порушення строків виконання судового рішення.
За таких обставин колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду про те, що невиконання державою судового рішення у встановлений законом строк є підставою для застосування наслідків, передбачених частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України, у вигляді стягнення інфляційних втрат та трьох процентів річних.
Матеріалами справи підтверджується, що рішенням Господарського суду Одеської області від 10.11.2023 у справі № 916/2029/23 уже було стягнуто інфляційні втрати та три проценти річних за попередній період прострочення — з 20.07.2022 по 11.05.2023.
У цій справі позивач заявив вимоги про стягнення інфляційних втрат та трьох процентів річних за наступний період прострочення — з 12.05.2023 по 02.02.2026.
Перевіривши поданий позивачем розрахунок, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про його арифметичну правильність та відповідність вимогам статті 625 Цивільного кодексу України. Доказів, які б спростовували правильність здійснених нарахувань або свідчили про погашення заборгованості у спірний період, відповідачами не надано.
Отже, висновок суду першої інстанції про наявність правових підстав для стягнення з держави на користь позивача 52711,72 грн трьох процентів річних та 148330,21 грн інфляційних втрат є законним, обґрунтованим та відповідає встановленим у справі обставинам і нормам матеріального права.
Доводи апеляційної скарги зазначених висновків не спростовують, ґрунтуються на помилковому тлумаченні норм матеріального права та не дають підстав для скасування чи зміни оскаржуваного судового рішення.
Посилання апелянта на те, що у зв`язку з відсутністю бюджетних асигнувань судовий наказ від 08.07.2022 у справі № 916/2001/21 був узятий на облік за бюджетною програмою КПКВК 3504040 відповідно до пункту 33 Порядку № 845, не спростовує висновків суду першої інстанції.
Як вбачається з матеріалів справи, рішення Господарського суду Одеської області від 08.11.2021 виконано лише частково, а залишок заборгованості у розмірі 643 255,65 грн станом на момент звернення позивача до суду залишався несплаченим. Взяття виконавчого документа на облік за бюджетною програмою є лише визначеним законодавством етапом процедури виконання судового рішення у разі відсутності бюджетних призначень у боржника та не свідчить про належне виконання державою грошового зобов`язання. Така обставина не припиняє зобов`язання держави перед стягувачем і не усуває наслідків прострочення його виконання.
Безпідставними є також доводи апелянта про те, що право позивача обмежується отриманням компенсації, передбаченої Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» та Порядком № 845.
Дійсно, Закон України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» та Порядок № 845 регламентують механізм виконання судових рішень, боржником за якими є державний орган, а також визначають порядок виплати компенсації у разі порушення строків їх виконання. Водночас зазначені нормативно-правові акти не містять положень, які б виключали або обмежували застосування загальних норм цивільного законодавства щодо відповідальності за прострочення виконання грошового зобов`язання.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що приписи статті 625 Цивільного кодексу України мають універсальний характер та підлягають застосуванню до всіх грошових зобов`язань незалежно від підстав їх виникнення, якщо інше прямо не передбачено законом. Сам факт існування спеціального порядку виконання судових рішень за рахунок бюджетних коштів не звільняє державу від цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання грошового зобов`язання.
Не заслуговують на увагу й доводи апелянта про те, що прийняття Казначейством рішення про виплату компенсації можливе лише після здійснення безспірного списання коштів за бюджетною програмою.
Предметом спору у даній справі є не виплата компенсації, передбаченої пунктом 50 Порядку № 845, а стягнення інфляційних втрат та трьох процентів річних відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України у зв`язку з простроченням виконання грошового зобов`язання, підтвердженого судовим рішенням. Отже, посилання апелянта на порядок виплати компенсації, передбачений бюджетним законодавством, не впливає на правильність вирішення спору та не спростовує наявності у позивача права вимагати застосування наслідків, визначених статтею 625 Цивільного кодексу України.
Колегія суддів також відхиляє доводи апеляційної скарги про неможливість застосування до спірних правовідносин статті 625 Цивільного кодексу України.
За змістом статей 509, 610 та 625 Цивільного кодексу України обов`язок боржника сплатити грошові кошти є грошовим зобов`язанням, а його невиконання або несвоєчасне виконання є підставою для покладення на боржника обов`язку сплатити інфляційні втрати та три проценти річних.
У цій справі обов`язок держави зі сплати позивачу визначено рішенням суду, яке набрало законної сили та тривалий час залишається невиконаним. Отже, між сторонами існує саме грошове зобов`язання, а тому до спірних правовідносин підлягають застосуванню приписи статті 625 Цивільного кодексу України.
При цьому Закон України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» не встановлює іншого виду відповідальності держави за прострочення виконання грошового зобов`язання та не містить заборони на застосування положень статті 625 Цивільного кодексу України. Навпаки, положення цього Закону визначають лише особливості виконання судових рішень за рахунок бюджетних коштів і не регулюють цивільно-правові наслідки прострочення виконання такого зобов`язання.
Безпідставними є і посилання апелянта на те, що задоволення позову призведе до стягнення коштів Казначейства, призначених для інших цілей, та може поставити під загрозу виконання покладених на нього функцій.
Суд першої інстанції не поклав на Державну казначейську службу України обов`язок здійснити виплату за рахунок власних коштів. Рішенням суду визначено, що стягнення здійснюється з держави за рахунок коштів Державного бюджету України у порядку, встановленому законодавством.
Органи Казначейства при цьому виступають не самостійними боржниками, а органами, через які держава реалізує свої права та виконує обов`язки у спірних правовідносинах. Такий висновок узгоджується з усталеною практикою Великої Палати Верховного Суду, відповідно до якої держава бере участь у цивільних правовідносинах через уповноважені органи, а їхні дії розглядаються як дії самої держави.
Таким чином, наведені в апеляційній скарзі доводи фактично зводяться до незгоди апелянта із застосуванням судом першої інстанції положень статті 625 Цивільного кодексу України та спеціального законодавства щодо виконання судових рішень, однак не містять правових аргументів, які б спростовували правильність висновків місцевого господарського суду або свідчили про неправильне застосування ним норм матеріального права.
За таких обставин колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність правових підстав для стягнення на користь позивача інфляційних втрат та трьох процентів річних у зв`язку з простроченням виконання державою грошового зобов`язання, підтвердженого судовим рішенням, а доводи апеляційної скарги не є підставою для скасування чи зміни оскаржуваного рішення.
Враховуючи вищевиклвдене, звертаючись з апеляційною скаргою апелянт не спростував висновків суду першої інстанції та не довів порушення ним норм процесуального права або неправильного застосування норм матеріального права, як необхідної передумови для скасування прийнятого ним рішення.
Інші доводи апеляційної скарги судом враховані, але вони не впливають на висновок за результатом розгляду апеляційної скарги у цій справі.
Вимогами ч.1 ст.73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Відповідно до ч.1 ст.74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
За змістом ст.76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Відповідно до ст. 77 Господарського процесуального кодексу України вбачається, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.
Положеннями ст.86 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Частинами 1-3 ст.13 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.
За таких обставин, Південно-західний апеляційний господарський суд приходить до висновку, що рішення Господарського суду Одеської області 27.04.2026 у справі №916/436/265 слід залишити без змін, а апеляційну скаргу Державної казначейської служби України – без задоволення.
Згідно із ст.129 Господарського процесуального кодексу України витрати апелянта по сплаті судового збору при подачі апеляційної скарги не відшкодовуються.
Керуючись ст. ст. 269, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Південно-західний апеляційний господарський суд, –

П О С Т А Н О В И В:

Рішення Господарського суду Одеської області 27.04.2026 у справі №916/436/26 залишити без змін, апеляційну скаргу Державної казначейської служби України – без задоволення.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, встановлених п. 2 ч. 3 ст. 287 Господарського процесуального кодексу України.
Постанова підписана 14.09.2026 у зв`язку із відпусткою членів судової колегії з 06.07.2026 по 04.08.2026 та відпусткою головуючого судді з 03.08.2026 по 11.09.2026.

Головуючий суддя Савицький Я.Ф.

Суддя Діброва Г.І.

Суддя Ярош А.І.