КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД  	

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
15 липня 2026 року № 320/11546/24
Київський окружний адміністративний суд у складі головуючої судді Діски А. Б., розглянувши в спрощеному позовному провадженні в приміщенні суду в місті Києві адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії,
в с т а н о в и в:
ОСОБА_1 звернувся до Київського окружного адміністративного суду з позовом до Міністерства оборони України, в якому просив суд:
- визнати протиправним та скасувати пункт 164 рішення Міністерства оборони України оформлене протоколом засідання Комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум № 24/975 від 14.07.2023, про призначення одноразової допомоги полковнику юстиції ОСОБА_1 (Київський МТЦКСП), звільненому 16.05.2003, якого під час первинного огляду МСЕК визнано особою з інвалідністю 3 групи внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби з ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, а 01.11.2022 під час повторного огляду органами МСЕК - особою з інвалідністю 2 групи внаслідок цієї ж причини (довідки МСЕК серії КИ-1 №069026 від 26.08.2003 та серії 12AAB №764009 від 01.11.2022) - у розмірі 300-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб, на 1 січня календарного року, в якому вперше встановлено інвалідність (2003) в сумі 109500 (сто дев?ять тисяч п?ятсот) грн. Допомога у зв`язку з інвалідністю 3 групи не виплачувалася, оскільки не існувало правової норми щодо виплати одноразової грошової допомоги;
- зобов`язати Міністерство оборони України призначити та виплатити ОСОБА_2 одноразову грошову допомогу у зв`язку і встановленням 2 групи інвалідності 01.11.2022, внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби з ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС у розмірі 300-кратного прожиткового мінімум встановленого законом для працездатних осіб станом на 01 січня 2023 року, урахуванням раніше виплачених сум.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що на підставі спірного рішення у 2023 році позивачу у зв`язку зі встановленням 2 групи інвалідності було виплачено одноразову грошову допомогу у розмірі 300-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 01.01.2003, що становить 109500 грн. При цьому, у спірному рішенні відповідачем зазначено, що допомога у зв`язку з інвалідністю 3 групи не виплачувалась, оскільки не існувало правової норми щодо виплати одноразової грошової допомоги.
Позивач зазначає, що право на отримання одноразової грошової допомоги у більшому розмірі у зв`язку із встановленням військовослужбовцю під час повторного огляду вищої групи інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності визначається законодавством, що діє на день повторного огляду. У зв`язку з чим, він має право на призначення та виплату одноразової грошової допомоги, як інваліду 2 групи відповідно до постанови № 975 та статей 16, 16 3 Закону №2011 у розмірі 300-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 01.01.2023 (2684 грн) у сумі 805200,00 грн, а з урахуванням раніше виплачених сум – 695700,00 грн.
Таким чином, позивач вважає, рішення відповідача в частині визначення розміру одноразової грошової допомоги протиправним, оскільки відповідачем порушена загально прийнята норма стосовно зворотної дії нормативно-правового акта, що стало підставою для звернення позивача до суду.
Ухвалою суду було відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін.
Відповідач у відзиві на позовну заяву зазначив, що відповідно до п. 3 Порядку № 975 днем виникнення права на отримання одноразової грошової допомоги є: у разі встановлення інвалідності - дата, зазначена у довідці медико-соціальної експертної комісії, а у разі повторного огляду та зміни групи інвалідності дата, зазначена у довідці медико-соціальної експертної комісії про первинне встановлення інвалідності. Отже, законодавством визначено, що моментом виникнення права є дата встановлення інвалідності. Тому, застосуванню до спірних правовідносин підлягає законодавство, яке діяло на момент встановлення позивачу ІІІ групи інвалідності, внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби з ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС.
Приймаючи рішення Комісія врахувала, що на момент встановлення ІІІ групи інвалідності позивачу (26.08.2003) правової норми щодо виплати одноразової грошової допомоги не існувало.
Враховуючи п. 6 Порядку № 975, призначила одноразову грошову допомогу у розмірі: 300-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня календарного року, в якому вперше встановлено інвалідність.
Крім того, відповідач зазначає, що у разі повторного встановлення (зміни) групи інвалідності, причин її виникнення або ступеня втрати працездатності понад дворічний строк після первинного встановлення інвалідності виплата одноразової грошової допомоги не здійснюється.
Окрім того, відповідач звертає увагу, що позивачем не надано довідку про отримання (не отримання) ним компенсації за шкоду, заподіяну здоров`ю відповідно до ст. 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» за період з моменту встановлення йому ІІІ групи інвалідності. Тобто, відсутнє підтвердження отримання (не отримання) ним компенсації за шкоду, заподіяну здоров`ю відповідно до ст. 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» за період з моменту встановлення ІІ групи інвалідності по теперішній час.
У відповіді на відзив позивач вказує, що твердження відповідача про ненадання довідки про отримання (не отримання) компенсації за шкоду, завдану здоров`ю відповідно до статті 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» за період з моменту встановлення позивачу ІІІ групи інвалідності не відповідає дійсності, оскільки зворотне підтверджується матеріалами справи.
Ухвалою суду було відмовлено в задоволенні клопотання відповідача про розгляд справи у судовому засіданні з викликом сторін.
Дослідивши наявні матеріали справи, повно та всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи та об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для справи, суд зазначає наступне.
ОСОБА_1 є учасником ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС 1-ї категорії.
18.08.2003 під час первинного огляду органами МСЕК, позивачу встановлено інвалідність IIІ групи внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби по ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС, що підтверджується довідкою МСЕК серії КИ-І № 069026.
29.08.2006 відповідно до довідки до акта огляду МСЕК серії КИ – 1 № 013695 позивача оглянуто повторно та встановлено ІІІ групу інвалідності безстроково.
Під час повторного огляду органами МСЕК 01.11.2022 позивачу встановлено інвалідність II групи з 01.11.2022 з тих самих підстав, що підтверджується довідкою МСЕК серії 12ААВ № 764009.
Позивач звернувся до Міністерства оборони України із заявою про призначення та виплату одноразової грошової допомоги у зв`язку з встановленням ІІ групи інвалідності внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби по ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС.
Комісією Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум, 14.07.2022 було призначено позивачу одноразову грошову допомогу та оформлено протокол засідання вказаної комісії.
У протоколі зазначено, що полковнику юстиції у відставці ОСОБА_1 (Київський МТЦКСП), звільненому 16.05.2003, якого під час первинного огляду МСЕК визнано особовою з інвалідністю ІІІ групи внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби з ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, а 01.11.2022 під час повторного огляду органами МСЕК - особою з інвалідністю ІІ групи внаслідок цієї ж причини (довідки МСЕК серії КИ-1 №069026 від 26.08.2003 та серії 12AAB №764009 від 01.11.2022) - у розмірі 300-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб, на 1 січня календарного року, в якому вперше встановлено інвалідність (2003) в сумі 109500 (сто дев`ять тисяч п`ятсот) грн. Допомога у зв`язку з інвалідністю 3 групи не виплачувалася, оскільки не існувало правової норми щодо виплати одноразової грошової допомоги.
Не погоджуючись із вказаним рішенням, позивач звернувся до суду з цим позовом.
Надаючи правову оцінку обставинам справи, суд зазначає наступне.
Відповідно до статті 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до частини першої статті 16 Закону № 2011-ХІІ (в редакції, чинній на день первинного встановлення інвалідності - 18.08.2003) Військовослужбовці, а також військовозобов`язані, призвані на збори, підлягають державному обов`язковому особистому страхуванню на випадок загибелі або смерті в розмірі 100-кратного мінімального прожиткового рівня населення України на час загибелі або смерті, а також в разі поранення (контузії, травми або каліцтва), захворювання, одержаних у період проходження служби (зборів), у розмірі, залежному від ступеня втрати працездатності, що визначається у відсотковому відношенні від загальної суми страхування на випадок загибелі або смерті.
Умови страхування і порядок виплат страхових сум військовослужбовцям і військовозобов`язаним, призваним на збори, та членам їх сімей встановлюються Кабінетом Міністрів України.
Норма про виплату одноразової грошової допомоги такій категорії осіб запроваджена Законом України «Про внесення змін до Закону України «Про загальний військовий обов`язок і військову службу» від 04.04.2006 № 3597-IV (набрав чинності 10.05.2006), яким Закон було викладено у новій редакції.
Відповідно до частини першої статті 16 Закону №2011-ХІІ (в редакції, чинній на момент звернення позивача) одноразова грошова допомога у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві (далі - одноразова грошова допомога), - гарантована державою виплата, що здійснюється особам, які згідно з цим Законом мають право на її отримання.
Згідно із пунктом 4 частини другої статті 16 Закону №2011-ХІІ одноразова грошова допомога призначається і виплачується у разі: встановлення військовослужбовцю (крім військовослужбовців строкової служби) інвалідності, що настала внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), отриманого ним під час виконання обов`язків військової служби або внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням ним обов`язків військової служби, чи встановлення інвалідності особі після її звільнення з військової служби внаслідок причин, зазначених у цьому підпункті.
Відповідно до частини дев`ятої статті 16-3 Закону № 2011-ХІІ порядок призначення і виплати одноразової грошової допомоги визначається Кабінетом Міністрів України.
На виконання цієї норми Закону Постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2013 № 975 було затверджено Порядок призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві (далі - Порядок № 975).
Пунктом 2 наведеної Постанови установлено, що особам, які до набрання чинності Порядком, затвердженим цією постановою, мають право на отримання одноразової грошової допомоги:
- допомога, що була призначена, виплачується відповідно до Порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), поранення (контузії, травми або каліцтва) чи інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних і резервістів, призваних на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та інвалідності звільнених з військової служби (зборів) осіб, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 28.05.2008 № 499, Порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), каліцтва або інвалідності військовослужбовців та інвалідності осіб, звільнених з військової служби, що сталися у 2006 році, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2007 №284, і Порядку та умов виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), поранення (контузії, травми або каліцтва) чи інвалідності співробітників кадрового складу розвідувальних органів, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21.11.2007 №1331;
- допомога, що не була призначена, призначається і виплачується в установленому законодавством порядку, що діяло на день виникнення права на отримання такої допомоги.
Відповідно до абз. 3 п. 3 Порядку № 975 днем виникнення права на отримання одноразової грошової допомоги є у разі встановлення інвалідності - дата, зазначена у довідці медико-соціальної експертної комісії, а у разі повторного огляду та зміни групи інвалідності - дата, зазначена у довідці медико-соціальної експертної комісії про первинне встановлення інвалідності.
Таким чином, суд зазначає, що право на отримання одноразової грошової допомоги безпосередньо пов`язане з датою встановлення інвалідності та, відповідно, визначається положенням законодавства, яке було чинним саме на той момент, та встановлювало, зокрема, порядок отримання та розмір такої допомоги. Наступна зміна законодавства не впливає на порядок отримання, розмір допомоги тощо, і це відповідає принципу правової визначеності як складової принципу верховенства права.
Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом, зокрема, у постанові від 09.11.2018 № 759/5707/16-а від 04.11.2020 у справі № 760/16858/16-а.
Водночас, станом на 2003 рік (встановлення позивачу інвалідності ІІІ групи) не існувало законодавчої норми щодо призначення та виплату одноразової грошової допомоги.
Відповідно до довідки МСЕК 12АВ № 764009 позивачу з 01.11.2022 безтерміново встановлено ІІ групу інвалідності. Захворювання пов`язане з виконанням обов`язків військової служби по ліквідації аварії на ЧАЕС.
Суд зазначає, що предметом спору у цій справі є вимога щодо призначення та виплати одноразової грошової допомоги позивачу як інваліду ІІ групи, яку було встановлено позивачу з 01.11.2022.
На день встановлення ІІ групи інвалідності позивачу діяв Порядок №975, а тому саме його належить застосовувати у спірних правовідносинах.
Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 02.12.2021 у справі № 278/1429/17.
Таким чином, саме з 01.11.2022 у позивача виникло право на отримання одноразової грошової допомоги.
Згідно з підпунктом 1 пункту 6 Порядку № 975 одноразова грошова допомога призначається і виплачується: військовослужбовцю (крім військовослужбовця строкової служби), інвалідність якого настала внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), отриманого ним під час виконання обов`язків військової служби або внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням ним обов`язків військової служби, чи встановлення інвалідності особі після її звільнення з військової служби внаслідок зазначених причин, у розмірі 300-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня календарного року, в якому вперше встановлено інвалідність, - у разі встановлення інвалідності II групи.
Верховний Суд неодноразово усував розбіжності у застосуванні норм статті 16 Закону №2011-ХІІ, висловивши правовий висновок, що право на отримання вказаної допомоги після звільнення з військової служби мають особи, які отримали інвалідність внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження військової служби незалежно від часу настання інвалідності та часу звільнення.
Тобто, застосування статті 16 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" пов`язується не з фактом звільнення позивача зі служби, а з часом встановлення йому інвалідності внаслідок захворювання, що мало місце в період проходження військової служби, незалежно від строку, що минув після звільнення з військової служби.
Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 26.06.2018 у справі №750/5074/107, від 26.10.2018 у справі № 820/2504/18, від 21.07.2020 у справі № 500/1257/17 та від 30.07.2020 у справі № 802/1005/17-а.
Отже, позивач має право на призначення одноразової грошової допомоги у зв`язку з встановленням ІІ групи інвалідності в розмірі 300-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб, на 1 січня календарного року в якому встановлено таку інвалідність.
Вказане узгоджується з висновками Верховного суду, викладеними в постанові від 16.02.2026 у справі № 640/11835/21.
При цьому, щодо доводів відповідача про встановлення ІІ групи інвалідності понад дворічний строк після встановлення первинної групи інвалідності, суд звертає увагу на те, що Рішенням Конституційного Суду України (Другий сенат) від 06.04.2022 № 1-р(ІІ)/2022 у справі про посилений соціальний захист військовослужбовців положення пункту 4 статті 16-3 Закону № 2011-XII визнано такими, що не відповідають Конституції України, а саме: статтям 1, 3, частині першій та другій статті 8, частині п`ятій статті 17, частині першій статті 17 Конституції України.
Установлені приписами пункту 4 статті 16-3 Закону № 2011-XII обмеження щодо виплати одноразової грошової допомоги у більшому розмірі за умови встановлення вищої групи інвалідності (або більшого відсотка втрати працездатності) лише протягом двох років є невиправданими та такими, що непропорційно обмежують право на посилений соціальний захист військовослужбовців, гарантований частиною першою статті 46 Конституції України у взаємозв`язку з частиною п`ятою її статті 17 (пункт 5.3. Рішення Конституційного Суду України (Другий сенат) від 06.04.2022 №1-р(II)/2022).
Оспорювані приписи Закону, якими встановлено обмеження щодо виплати одноразової грошової допомоги в більшому розмірі за умови встановлення вищої групи інвалідності (або більшого відсотка втрати працездатності) лише протягом двох років, не узгоджуються з засадничими конституційними цінностями, зокрема такими, як принцип поваги до захисту прав людини, принцип верховенства права в аспекті домірності та вимог щодо соціального захисту військовослужбовців (статті 3, 8, 17, 46 Конституції України) (пункт 6.2. Рішення Конституційного Суду України (Другий сенат) від 06.04.2022 №1-р(II)/2022).
У постанові від 21.03.2023 у справі № 240/7411/21 Судова палата з розгляду справ щодо захисту соціальних прав Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду, вирішуючи питання щодо відступу від висновків Верховного Суду у наведених вище правовідносинах, дійшла таких висновків:
(1) частина четверта статті 7 КАС України не може бути застосована до правових актів, які визнані неконституційними за рішенням Конституційного Суду України;
(2) правовий висновок Верховного Суду, висловлений у постановах від 15.07.2020 у справі № 240/10153/19, від 02.12.2022 у справі № 1.380.2019.006957, стосується редакції пункту четвертого статті 16-3 Закону України № 2011-ХІІ, що діяла до ухвалення Конституційним Судом України Рішення від 06.04.2022 № 1-р(ІІ)/2022, і застосовується до правовідносин, що виникли до 06.04.2022.
До правовідносин, що виникли після 06.04.2022, стаття 16-3 Закону № 2011-ХІІ застосовується без урахування пункту четвертого цієї статті, оскільки його визнано неконституційним Рішенням Конституційного Суду України від 06.04.2022 №1-р(ІІ)/2022.
Отже, незважаючи на те, що позивачу первинна ІІІ група інвалідності встановлена у 2003 році, а ІІ група встановлена у понад дворічний строк - 01.11.2022, з урахуванням Рішення Конституційного Суду України від 06.04.2022 № 1-р(II)/2022, вказана обставина не може бути підставою для відмови у призначенні одноразової грошової допомоги.
Подібних висновків дійшов Верховний суд у постанові від 16.02.2026 у справі № 640/11835/21.
Суд зазначає, що в цій справі спірним є питання щодо призначення позивачу одноразової грошової допомоги в 300-кратному розмірі прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб, на 1 січня календарного року у якому повторно встановлено інвалідність.
Як вбачається судом із оскаржуваного рішення, відповідачем при розрахунку позивачу розміру одноразової грошової допомоги виходив із прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб, на 1 січня календарного року у якому вперше було встановлено інвалідність.
Водночас, у випадку позивача вперше інвалідність ІІ групи була встановлена у 2003 році, в той час, коли Законом № 2011-XII не передбачалась виплата одноразової грошової допомоги та Порядок № 975 ще не був прийнятий та затверджений.
Лише встановлення інвалідності ІІ групи 01.11.2022 є первинним юридичним фактом у межах спеціального правового регулювання виплати одноразової грошової допомоги колишньому військовослужбовцю та визначає момент виникнення права на виплату останньої.
Окрім того, відповідно до п. б ч. 1 ст. 162 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» одноразова грошова допомога призначається і виплачується у розмірі: 300-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня календарного року. Тобто цією нормою не встановлено призначення одноразової грошової допомоги виходячи з прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб, на 1 січня календарного року у якому вперше було встановлено інвалідність.
Будь-які посилання відповідача на 2003 рік як на момент «первинного встановлення» інвалідності є необґрунтованими, оскільки той факт інвалідності не підпадав під сферу дії спеціального законодавства, спрямованого на соціальний захист військовослужбовців.
За таких обставин, з урахуванням ст. 5, 9 КАС України, п. 164 рішення Міноборони України, оформленого протоколом, про призначення позивачу одноразової грошової допомоги як особі з інвалідністю ІІ групи від 14.07.2023 № 24/975 в частині визначення розміру допомоги позивачу, а саме, 300-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня календарного року, у якому вперше було встановлено інвалідність є протиправним та підлягає скасуванню, а належним та достатнім способом захисту порушеного права позивача є зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу одноразову грошову допомогу у зв`язку із встановленням йому ІІ групи інвалідності внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби з ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС у розмірі 300-кратного прожиткового мінімум встановленого законом для працездатних осіб станом на 01 січня 2022 року, урахуванням раніше виплачених сум.
Суд зазначає, що оскільки позивачу одноразова грошова допомога за встановлення ІІІ групи інвалідності не виплачувалась, однак спірним рішенням відповідачем було призначено виплату позивачу одноразової грошової допомоги за встановлення ІІ групи інвалідності, виходячи із прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб станом на 01 січня 2003 року та виплачено позивачу таку допомогу, про що зазначає сам ОСОБА_1 у позовній заяві, суд вважає за необхідне зобов`язати відповідача призначити одноразову грошову допомогу у зв`язку з встановленням йому ІІ групи інвалідності внаслідок захворювання пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби з ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС у розмірі 300-кратного прожиткового мінімум встановленого законом для працездатних осіб станом на 01 січня 2022 року з урахуванням раніше виплачених сум.
При цьому, у суду відсутні підстави для скасування п. 164 рішення Міноборони України від 14.07.2023 № 24/975 повністю, оскільки таким рішенням було встановлено право позивача на отримання одноразової грошової допомоги та виплачено її позивачу.
Також суд зазначає, що позовні вимоги щодо зобов`язання відповідача призначити позивачу одноразову грошову допомогу у зв`язку з встановленням йому ІІ групи інвалідності внаслідок захворювання пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби з ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС у розмірі 300-кратного прожиткового мінімум встановленого законом для працездатних осіб станом на 01 січня 2023 року з урахуванням раніше виплачених сум задоволенню не підлягають, оскільки як встановлено судом та не заперечується позивачем, ІІ групу інвалідності позивачу було встановлено в листопаді 2022 року, а тому він має право на отримання одноразової грошової допомоги у розмірі 300-кратного прожиткового мінімум встановленого законом для працездатних осіб саме станом на 01 січня 2022 року. 
Щодо посилань на втручання суду в дискреційні повноваження, суд зазначає, що на законодавчому рівні поняття "дискреційні повноваження" суб`єкта владних повноважень відсутнє. У судовій практиці сформовано позицію щодо поняття дискреційних повноважень, під якими слід розуміти такі повноваження, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибирати один з кількох варіантів конкретного правомірного рішення. Водночас, повноваження державних органів не є дискреційними, коли є лише один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень. Тому, у разі настання визначених законодавством умов відповідач зобов`язаний вчинити конкретні дії і, якщо він їх не вчиняє, його можна зобов`язати до цього в судовому порядку.
У постанові від 26.07.2023 у справі № 200/3265/21-а Верховний Суд виснував, що дискреція - це не обов`язок, а повноваження адміністративного органу, оскільки юридична концепція дискреції передбачає можливість вибору між альтернативними способами дій та/або бездіяльністю. У разі, якщо законодавство передбачає прийняття лише певного конкретного рішення, то це не є реалізацією дискреції (повноважень), а є виконанням обов`язку.
Суд зазначає, що засіб юридичного захисту, якого вимагає стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, має бути «ефективним» як з практичної, так і з правової точки зору, тобто таким, що або запобігає стверджуваному порушенню чи його повторенню в подальшому, або забезпечує адекватне відшкодування за те чи інше порушення, яке вже відбулося. Навіть якщо якийсь окремий засіб юридичного захисту сам по собі не задовольняє вимоги статті 13, задоволення її вимог може забезпечуватися за допомогою сукупності засобів юридичного захисту, передбачених національним законодавством.
Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача (ч. 2 ст. 77 КАС України).
Аналізуючи обставини справи та норми чинного законодавства, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог.
Відповідно до норм Закону України “Про судовий збір” позивач звільнений від сплати судового збору, тому питання щодо розподілу судових витрат у даній справі щодо судового збору не вирішується.
Керуючись ст.ст. 90, 139, 143, 241-246, 250, 255, 295 КАС України, суд
в и р і ш и в:
Адміністративний позов ОСОБА_1 до Міністерства оборони України про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії - задовольнити частково.
Визнати протиправним та скасувати пункт 164 рішення Міністерства оборони України оформленого протоколом засідання Комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум №24/975 від 14.07.2023 в частині визначення розміру одноразової грошової допомоги ОСОБА_1 , а саме, 300-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня календарного року, у якому вперше було встановлено інвалідність (2003).
Зобов`язати Міністерство оборони України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу у зв`язку із встановленням 2 групи інвалідності 01.11.2022, внаслідок захворювання пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби з ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС у розмірі 300-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб станом на 01 січня 2022 року, з урахуванням раніше виплачених сум.
В іншій частині позовних вимог - відмовити.
Рішення може бути оскаржено до Шостого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення.
Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Діска А.Б.