17.07.26
22-ц/812/937/26

Провадження №22-ц/812/937/26
П О С Т А Н О В А 
Іменем України
17 липня 2026 року        м. Миколаїв
Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:
головуючого: Базовкіної Т.М.,
суддів: Царюк Л.М. та Яворської Ж.М.,
із секретарями судового засідання: Богуславською О.М., Лівшенком О.С.,
за участю представника ОСОБА_1 адвоката Губницької-Степанової А.О.,
розглянувши в порядку спрощеного провадження у відкритому судовому засіданні цивільну справу №489/2488/22 за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення, яке ухвалив Ленінський районний суд міста Миколаєва (натепер - Інгульский районний суд міста Миколаєва) під головуванням судді Микульшиної Ганни Анатоліївни у приміщенні цього суду 22 листопада 2024 року, повне судове рішення складено 25 листопада 2024 року, за позовом  ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя,
у с т а н о в и в :

У вересні 2022 року ОСОБА_2 , від імені якого діє представник ОСОБА_3 , звернувся із позовом до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя.
Позов з урахуванням доповнень мотивований тим, що з 28 січня 2011 року сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі, про розірвання якого позивач подав позов, що розглядається в іншому судовому провадженні.
Під час перебування у шлюбі 19 жовтня 2016 року сторони набули у спільну власність квартиру АДРЕСА_1 , яка зареєстрована на ім`я ОСОБА_1 .
Також під час шлюбу в інтересах сім`ї ним були укладені кредитні договори з АТ «Акцент Банк», АТ «ОТП Банк», АТ «Універсал Банк» та АТ КБ «Приватбанк», кредитні кошти за якими витрачалися подружжям на побутові та загальні потреби усієї родини упродовж усього періоду сумісного проживання. Загальна сума кредитної заборгованості за становить 196944 грн 58 коп.
Посилаючись на викладене, з урахуванням збільшених позовних вимог, позивач просив виділити йому у власність 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 та стягнути з ОСОБА_1 на його користь 1/2 частку від суми несплачених кредитних зобов`язань в розмірі 98472 грн 29 коп.
У відзиві на позовну заяву відповідачка заперечила проти позову, зазначила, що позовні вимоги є необґрунтованими, з огляду на те, що спірна квартира була придбана за рахунок її особистих коштів в сумі 48000 грн, що нею були отримані і напередодні разом з її матір`ю від продажу квартири у місті Херсон, що належала їм на праві спільної часткової власності. Внаслідок вкладення її особистих коштів разом з коштами подружжя з метою придбання спірного майна, вважала, що її частка у спірному майні є більшою, ніж позивача. Тому поділу підлягає лише 2/5 частин спірної квартири з виділом у власність позивача 1/5 її частини.
У відзиві на заяву про збільшення вимог до первісної позовної заяви про поділ майна подружжя відповідачка заперечувала проти доводів позивача стосовно стягнення компенсації за його кредитними зобов`язаннями, вказавши, що позивач не довів використання кредитних коштів в інтересах сім`ї.
У жовтні 2022 року ОСОБА_1 звернулася до суду із зустрічною позовною заявою до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя. 
Позов умотивувала тим, що ОСОБА_2 не зазначив усе майно, яке є сумісною власністю подружжя та підлягає поділу, а саме - нежитлове приміщення за адресою АДРЕСА_2 , автомобіль MAZDA 6, 2006 року випуску, автомобіль Mitsubishi Mirage 1193, 2015 року випуску. Крім того, відповідач розпорядився спільним майном - автомобілями, без її згоди, як співвласника, на свій розсуд.
Посилаючись на викладене, з урахуванням уточнених зустрічних позовних вимог, ОСОБА_1 просила окрім стягнення на її користь грошової компенсації 1/2 частини вартості проданих відповідачем автомобілів, виділити їй у власність квартиру АДРЕСА_1 , а у власність позивача - нежитлове приміщення за адресою АДРЕСА_2 з огляду на те, що позивачу за первісним позовом на праві особистої власності належить інше житлове приміщення, яке він може використовувати для проживання. 
Ухвалою Ленінського районного суду місті Миколаєва (натепер - Інгульский районний суд міста Миколаєва) від 3 листопада 2022 року зустрічний позов об`єднаний в одне провадження з первісним позовом.
У відзиві на зустрічну позовну заяву представник ОСОБА_2 вважав зустрічний позов необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню, виходячи з того, що шлюб між сторонами у цій справі розірвано рішенням Ленінського районного суду міста Миколаєва від 12 вересня 2022 року, внаслідок чого транспортні засоби, про поділ яких просить відповідачка ОСОБА_1 , відчужені ще під час шлюбу - 26 та 28 липня 2022 року за 60000 грн кожний. Оскільки відчуження спільного майна відбулося до розірвання шлюбу між сторонами, відсутні підстави для стягнення з позивача на користь відповідачки грошової компенсації 1/2 частки від їх вартості.
Рішенням Ленінського районного суду міста Миколаєва (натепер - Інгульский районний суд міста Миколаєва) від 22 листопада 2024 року позов ОСОБА_2 та зустрічний позов ОСОБА_1 задоволено частково.
Визнано за ОСОБА_2 в порядку поділу спільного майна колишнього подружжя право власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 , залишено у власності ОСОБА_1 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 .
У задоволенні іншої частини вимог ОСОБА_2 за первісним позовом відмовлено.
Визнано за ОСОБА_1 в порядку поділу спільного майна колишнього подружжя право власності на 1/2 частку приміщення торгівельного павільйону АДРЕСА_2 , залишивши у власності ОСОБА_2 1/2 частку приміщення торгівельного павільйону АДРЕСА_2 .
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 у порядку поділу майна колишнього подружжя грошову компенсацію вартості 1/2 частки автомобіля MAZDA 6, 2006 року випуску, у сумі 92299 грн. 
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 у порядку поділу майна колишнього подружжя грошову компенсацію вартості 1/2 частки автомобіля Mitsubishi Mirage 1193, 2015 року випуску, у сумі 121316 грн 50 коп. 
У задоволенні іншої частини вимог ОСОБА_1 за зустрічним позовом відмовлено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір в розмірі 944 грн 65 коп.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 2918 грн 65 коп. 
Рішення суд умотивував тим, що спірне майно було набуте сторонами під час перебування у шлюбі, у зв`язку з чим відповідно до положень сімейного законодавства належить їм на праві спільної сумісної власності через відсутність доказів особистої власності сторін на майно та підлягає поділу.
Обґрунтовуючи зустрічні позовні вимоги, ОСОБА_1 посилалася на те, що під час вирішення спору про поділ майна подружжя суд може відступити від засади рівності часток за наявності обставин, які мають істотне значення, та фактично просила відійти від рівності часток, визнавши за нею право власності на квартиру АДРЕСА_1 , а за відповідачем - право власності на нежитлове приміщення торговельного павільйону, розташоване за адресою: АДРЕСА_2 .
Суд не прийняв аргументи ОСОБА_1 про відступлення від рівності часток подружжя у спільному майні та зазначив, що ОСОБА_1 не навела та не довела наявності будь-яких конкретних підстав для відступлення від рівності часток, обмежившись загальним посиланням на можливість такого відступлення за наявності істотних обставин.
За таких обставин, з урахуванням положень статті 70 СК України суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для відступлення від засади рівності часток подружжя під час поділу спірного майна та застосування запропонованого ОСОБА_1 варіанта його розподілу, вважав за можливе провести поділ квартири та нежилого приміщення торговельного павільйону підлягають між сторонами у рівних частках.
Щодо поділу транспортних засобів, суд врахував, що ОСОБА_2 розпорядився транспортними засобами Mazda-6 та Mitsubishi Mirage на власний розсуд без письмової згоди дружини, тому суд стягнув на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію у розмірі половини вартості відчуженого спільного майна.
Розглядаючи позовні вимоги ОСОБА_1 про поділ боргів подружжя, суд першої інстанції зазначив, що належних і допустимих доказів на підтвердження заявлених обставин до матеріалів справи не додано, зокрема на підтвердження того, що кредитна заборгованість ОСОБА_1 , сформована в період шлюбу, виникла за рахунок використання кредитних коштів в інтересах сім`ї.
В апеляційній скарзі відповідачка ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм матеріального права, просить рішення суду змінити в частині поділу нерухомого майна, виділивши їй у власність спірну квартиру, а у власність позивача ОСОБА_2 - торгівельний павільйон. В іншій частині рішення суду ОСОБА_1 просить залишити без змін
Апеляційна скарга мотивована тим, що немає підстав для поділу майна шляхом визнання права власності на ідеальні частки, оскільки об`єкти поділу є неподільними речами і в подальшому це призведе до ініціювання сторонами нових судових спорів про стягнення грошової компенсації за частину належного майна. На сьогоднішній час є усі підстави для виділу відповідачці квартири, з огляду на проживання разом з нею двох неповнолітніх дітей - сина ОСОБА_4 , 2011 року народження, та доньки ОСОБА_5 , 2007 року народження, а позивачу - торговельного павільйону, оскільки у нього наявне інше нерухоме майно, що придатне для проживання.
У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача вважав доводи апеляційної скарги необґрунтованими, а скаргу такою, що не підлягає задоволенню, виходячи з відсутності підстав для відступлення від засад рівності часток у спільному майні подружжя.
Постановою Миколаївського апеляційного суду від 26 лютого 2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.
Рішення Ленінського районного суду міста Миколаєва(натепер - Інгульский районний суд міста Миколаєва) від 22 листопада 2024 року в частині поділу нежитлового приміщення скасовано та ухвалено нове, яким відмовлено у задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ нежитлового приміщення торговельного павільйону. Рішення суду першої інстанції в частині поділу квартири залишено без змін.
Постановою Верховного Суду від 04 лютого 2026 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.
Постанову Миколаївського апеляційного суду від 26 лютого 2025 року в частині вирішення первісного та зустрічного позовів про поділ квартири та нежитлового приміщення торговельного павільйону скасовано, справу в цій частині направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. 
З урахуванням вимог апеляційної скарги ОСОБА_1 , змісту постанови Верховного Суду від 04 лютого 2026 року апеляційний суд переглядає справи в частині вирішення первісного та зустрічного позовів щодо вимог про поділ нерухомого майна.
Заслухавши доповідь судді, пояснення представника ОСОБА_1 адвоката Губницької-Степанової А.О., дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню частково із таких підстав. 
Вимоги до судового рішення викладені у статтях 263, 264 ЦПК України.
Відповідно до положень частин 1, 2, 3, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно із вимогами частини 1 статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
Рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині відповідає вказаним вимогам закону не повною мірою.
З матеріалів справи вбачається і таке установив суд першої інстанції, ОСОБА_2 та ОСОБА_1 (дошлюбне прізвище - ОСОБА_1 ) з 28 січня 2011 року перебували у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 (том 1, а. с. 9).
Рішенням Ленінського районного суду міста Миколаєва від 12 вересня 2022 року у справі № 489/2116/22 шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 розірвано (том 2, а. с. 131-132).
За період перебування сторін у шлюбі було набуто таке майно:
- 19 жовтня 2016 року - квартира  АДРЕСА_1 , право власності на яку зареєстроване на підставі договору купівлі-продажу на ім`я ОСОБА_1 (том 1, а. с. 66, 67, 170-209);
- 27 березня 2019 року - автомобіль Mazda 6, державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , та 4 грудня 2020 року - автомобіль Mitsubishi Mirage, державний реєстраційний номер НОМЕР_3 , , власником яких був зареєстрований ОСОБА_2 (том 1, а. с. 81, 138-141);
- 16 вересня 2021 року - нежитлове приміщення торговельного павільйону, розташоване за адресою:  АДРЕСА_2 , право власності на яке було зареєстроване на підставі договору купівлі-продажу на ім`я ОСОБА_2 (том 1, а. с. 134-136).
Транспортні засоби, набуті сторонами у період шлюбу, ОСОБА_2 відчужив без згоди дружини ОСОБА_1 .
Відповідно до висновку експерта Науково-дослідного експертно-криміналістичного центру Міністерства внутрішніх справ України від 14 червня 2024 року середня ринкова вартість транспортного засобу - легкового автомобіля марки Mitsubishi Mirage, 2015 року випуску, станом на дату його продажу - 28 липня 2022 року могла становити 242633,00 грн, а середня ринкова вартість транспортного засобу - легкового автомобіля марки Mazda-6, 2006 року випуску, станом на дату його продажу - 27 лютого 2022 року могла становити 184598,00 грн (том 3, а. с. 108-115).
Як установив апеляційний суд при першому розгляді апеляційної скарги у цій справі, під час розгляду справи судом першої інстанції, 22 грудня 2022 року, ОСОБА_2 відчужив нежитлове приміщення торговельного павільйону, розташованого за адресою:  АДРЕСА_2 , шляхом передання його у власність Товариства з обмеженою відповідальністю «МБК-Груп», яке, у свою чергу, відчужило зазначене майно на користь іншої фізичної особи, яка вийшла зі складу засновників товариства, у зв`язку з чим 15 лютого 2023 року до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесено запис про державну реєстрацію права власності на це нежитлове приміщення торговельного павільйону за ОСОБА_7 (том 3, а. с. 208, 209).
Звернувшись із позовами, які розглядаються у цій справі, ОСОБА_2 просить провести поділ як спільного майна подружжя квартири  АДРЕСА_1 , визначивши за кожним право на рівну частку у праві на цю квартиру, а ОСОБА_1 - провести поділ спільного майна подружжя, виділивши їй у власність квартиру АДРЕСА_1 , а у власність позивача - нежитлове приміщення за адресою АДРЕСА_2 .
Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Відповідно до частини другої статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.
Згідно з частинами третьою, четвертою статті 4 СК України кожна особа має право на проживання в сім`ї та на повагу до свого сімейного життя. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.
Шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану (частина перша статті 21 СК України).
Згідно з частиною першою статті 36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.
У частині першій статті 69 СК України визначено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.
Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Відповідно до частин 4 статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Аналогічна позиція викладена у постановах Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 522/19610/15-ц (провадження № 61-35779св18), від 20 травня 2022 року у справі № 330/1079/20 (провадження № 61-5763св21).
Згідно з частиною першою статті 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.
Тлумачення змісту статті 61 СК України свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна чи майнових прав, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті чи оформлені (постанова Верховного Суду від 05 січня 2024 року у справі № 755/12204/18 (провадження № 61-2401св21)).
Згідно з частинами першою та другою статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.
У частині першій статті 71 СК України передбачено, що майно, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.
Згідно з частинами першою та другою статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. У разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.
Відповідно до частини третьої статті 61 СК України, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Норма частини третьої статті 61 СК України кореспондує частині четвертій статті 65 цього Кодексу, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.
При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового (частина друга статті 65 СК України).
У випадку, коли під час розгляду вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується під час поділу.
Зазначене узгоджується з правовим висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 28 серпня 2025 року у справі № 242/812/23 (провадження № 61-10609св24).
Верховний Суд у постанові від 03 травня 2018 року у справі № 755/20923/14 (провадження № 61-10442св18) зазначив, що під час розгляду спорів про поділ цінного спірного майна та визнання недійсними правочинів, витребування цього майна у третіх осіб з підстав його відчуження без письмової згоди одного з подружжя суди мають керуватися правом одного з подружжя на відповідну компенсацію вартості відчуженого не в інтересах сім`ї майна. Отже, за відсутності згоди позивача на відчуження спірного майна він має право на відповідну компенсацію вартості відчуженого не в інтересах сім`ї майна.
Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 03 жовтня 2018 року у справі № 127/7029/15-ц (провадження № 61-9018сво18) зробив висновок, що у випадку відчуження майна одним із подружжя проти волі іншого з подружжя та у зв`язку з цим - неможливості встановлення його дійсної (ринкової) вартості, визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи. Такий підхід є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на спільне майно.
Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.
Дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.
Для приватного права притаманна така засада, як розумність. Розумність характерна та властива як для оцінки / врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватноправових норм, що здійснюється під час вирішення спорів, так і тлумачення процесуальних норм (постанова Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20, постанови Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року у справі № 520/1185/16, від 05 вересня 2022 року у справі № 519/2-5034/11, постанова Верховного Суду від 16 червня 2021 року у справі № 554/4741/19, на які посилалася заявник у касаційній скарзі).
Верховний Суд у постанові від 17 січня 2024 року у справі № 522/17831/20 (провадження № 61-7951св23), зазначив, що неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду (частини друга, четверта та п`ята статті 71 СК України). Найбільш ефективне вирішення спору про поділ спільної сумісної власності подружжя досягається тоді, коли вимоги позивача охоплюють усе спільно набуте у шлюбі майно, зокрема й неподільне. Це відповідатиме принципу процесуальної економії, згідно з яким штучне подвоєння судового процесу є неприпустимим, бо вирішення справи у суді має усунути необхідність у новому зверненні до суду для вжиття додаткових засобів захисту. Спосіб захисту права є ефективним тоді, коли він забезпечуватиме поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантуватиме можливість отримати відповідну компенсацію. Тобто цей захист має бути повним і забезпечувати у такий спосіб досягнення мети правосуддя та процесуальну економію.
Під час вирішення спору про поділ майна суд може не погодитися із запропонованим варіантом поділу такого майна та провести його поділ у інший спосіб, враховуючи інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставин, що мають істотне значення. Таким чином, обрання судом варіанта поділу майна подружжя, за наявності вимоги про його поділ, відмінного від того, про який просив позивач, не може бути розцінене як вихід судом за межі позовних вимог, оскільки позовна вимога - це поділ майна подружжя і вона є незмінною за будь-якого варіанта його поділу (постанови Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 615/1364/16, від 17 серпня 2022 року у справі № 522/8676/20, на які посилалася заявник у касаційній скарзі).
Відповідно до загальних засад цивільного судочинства та вимог процесуального закону, закріплених, зокрема, у статтях 76-78, 81, 83, 84, 89, 228, 235, 263-265 ЦПК України, суд під час вирішення спору зобов`язаний установити всі обставини, що мають значення для справи, надати їм належну юридичну оцінку та оцінити всі докази у їх сукупності. Без виконання цих процесуальних дій ухвалення законного й обґрунтованого судового рішення є неможливим.
Суди першої та апеляційної інстанцій установили, що спірна квартира та нежитлове приміщення (торговельний павільйон), набуті сторонами під час перебування у шлюбі, є об`єктами права спільної сумісної власності подружжя, а обставини, які б спростовували презумпцію спільності такого майна, а також презумпцію рівності часток подружжя у праві на це майно відсутні. Натомість ОСОБА_2 , який відчужив без згоди ОСОБА_1 нежитлове приміщення торгівельного павільйону, діяв вочевидь недобросовісно, на шкоду інтересам ОСОБА_1 , оскільки такі дії були направлені на уникнення поділу цього майна з ОСОБА_1 , тоді як справа вже розглядалась судом.
Згідно із частиною 1 статті 417 ЦПК України вказівки, що містяться в постанові суду касаційної інстанції, є обов`язковими для суду першої та апеляційної інстанцій під час нового розгляду справи.
Скасовуючи постанову Миколаївського апеляційного суду від 26 лютого 2025 року в частині вирішення первісного та зустрічного позовів про поділ квартири та нежитлового приміщення торговельного павільйону та направляючи справу в цій частині на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, Верховний Суд у постанові від 04 лютого 2026 року виходив з того, що апеляційний суд, визнавши наявність спору про спільне майно подружжя та встановивши факт відчуження нежитлового приміщення під час судового розгляду, не з`ясував у повному обсязі можливість і правові підстави вирішення спору шляхом присудження грошової компенсації вартості частки у спільному майні або шляхом виділу ОСОБА_1 у власність житлового приміщення (квартири) у рахунок такої компенсації з урахуванням недобросовісної поведінки однієї зі сторін спору, а також правові наслідки відчуження такого майна без згоди іншого з подружжя та межі застосування принципу ефективності способу захисту у справах цієї категорії.
Також Верховний Суд зазначив, що під час нового розгляду справи суду апеляційної інстанції належить у розумні строки, з додержанням вимог матеріального та процесуального права, всебічно дослідити й належним чином оцінити надані сторонами докази, перевірити доводи сторін щодо правових наслідків відчуження спірного майна одним із подружжя без згоди іншого, з`ясувати можливість застосування інших способів поділу спільного майна, зокрема шляхом присудження грошової компенсації вартості частки або шляхом виділу колишній дружині у власність квартири у рахунок такої компенсації, надати оцінку поведінці сторін з урахуванням засад добросовісності, розумності та справедливості, а також ухвалити рішення, яке забезпечить ефективний судовий захист порушених прав і виключить необхідність повторного звернення сторін до суду.
Як зауважив Верховний Суд у постанові від 04 лютого 2026 року у справі, яка переглядається, «згідно з усталеною практикою Верховного Суду до складу майна, що підлягає поділу між подружжям, входить не лише спільне майно, яке перебуває у володінні сторін на час розгляду справи, а й майно, яке вибуло з їх володіння та перебуває у третіх осіб, якщо воно було відчужене одним із подружжя без згоди іншого.
Відчуження спільного майна одним із подружжя під час розгляду справи про його поділ саме собою не може позбавляти іншого з подружжя права на судовий захист і не є підставою для відмови у задоволенні позову. […]
[…] вирішення спору про поділ спільного майна подружжя має бути спрямоване на остаточне врегулювання конфлікту між сторонами та не повинно зумовлювати необхідність їх повторного звернення до суду з новими позовами.
Розглядаючи спір про поділ спільної сумісної власності, суд має право визначити інший спосіб поділу майна, ніж той, який пропонує позивач, з урахуванням інтересів сторін та обставин справи, однак не може відмовити у судовому захисті виключно з підстав складності або подальшої можливості виконання судового рішення».
Отже, відчуження спільного майна одним із подружжя під час розгляду справи не усуває предмета спору, не позбавляє іншого з подружжя права на судовий захист, а до складу майна, що підлягає поділу, включається також майно, яке вибуло з володіння подружжя та перебуває у третіх осіб. Негативні наслідки недобросовісної поведінки однієї зі сторін спору не можуть бути покладені на іншу сторону.
В силу частини 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до положень частини 1- 4 статті 12 ЦК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Частинами 1 та 2 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. 
У межах розгляду цієї справи ОСОБА_1 наполягала на поділі спільного майна шляхом виділу їй у власність житлового приміщення - квартири, з огляду на її проживання у спірній квартирі разом зі спільною з позивачем дитиною, тоді як ОСОБА_2 просила виділити нежитлове приміщення торговельного павільйону, враховуючи наявність у нього іншого житлового приміщення, що належить йому на праві особистої власності та є придатним для самостійного проживання.
При цьому апеляційний суд приходить до висновку, що факт відчуження ОСОБА_2 спірного нежитлового приміщення (торгівельного павільйона) без згоди ОСОБА_1 не позбавляє останню права вимагати поділу цього приміщення, але впливає на обрання судом способу поділу майна подружжя. Зокрема, відсутність зареєстрованого за ОСОБА_2 права власності на цей об`єкт нерухомого майна виключає можливість визначення за кожною із сторін у справі права на частки у праві власності. Тому суд першої інстанції обрав неналежний спосіб поділу між сторонами нежитлового приміщення. 
З огляду на встановлений факт відчуження торгівельного павільйону ОСОБА_2 та його недобросовісної поведінки при цьому суд може провести поділ між сторонами об`єктів нерухомого майна (квартири та торгівельного павільйону) шляхом: присудження грошової компенсації вартості частки у спільному майні або шляхом виділу ОСОБА_1 у власність житлового приміщення (квартири) у рахунок такої компенсації з урахуванням недобросовісної поведінки ОСОБА_2 .
Обрання варіанту поділу майна не можливо без визначення ринкової вартості спірних об`єктів нерухомого майна, яка у справі відсутня. 
З метою з`ясування обставин, що мають суттєве значення для вирішення справи в частині обрання способу поділу спірного нерухомого майна, що є спільною власністю сторін, з врахуванням вказівок, що містяться в постанові суду касаційної інстанції від 04 лютого 2026 року, розподілу процесуального обов`язку доказування у цій справі апеляційний суд надав можливість ОСОБА_1 подати докази дійсної ринкової вартості спірних квартири та нежитлового приміщення.
15 травня 2026 року через систему Електронний суд представник ОСОБА_1 адвокат Губницька-Степанова А.О. подала клопотання про долучення до справи звіту про оцінку нежитлового приміщення - торгівельного павільйону, розташованого за адресою АДРЕСА_2 .
Згідно звіту про оцінку майна: нежитлового приміщення - торгівельного павільйону, розташованого за адресою АДРЕСА_2 , який складений Товариством з обмеженою відповідальністю «ХОМ ІНВЕСТ» (оцінювач ОСОБА_8 ), на дату оцінки - 10 травня 2026 року ринкова вартість торгівельного павільйону, розташованого за адресою АДРЕСА_2 , становить 293007 грн. 36 коп.
Заперечень щодо визначення наведеної вартості нежитлового приміщення ОСОБА_2 апеляційному суду не виклав.
Окрім того у клопотанні представник ОСОБА_1 зазначив, що у зв`язку з фінансовою неспроможністю через необхідність оплатити невідкладні витрати, які стосунку до справи не мають, оплатити проведення оцінки трикімнатної квартири АДРЕСА_1 і надати звіт оцінки ОСОБА_1 в оглядовому майбутньому не в змозі та усвідомлює, що ненадання оцінки житлового майна може тягнути за собою не задоволення апеляційної скарги в частині поділу житлового майна.
ОСОБА_1 , на власний розсуд розпорядившись своїми процесуальними правами щодо надання доказів, довела лише вартість нежитлового приміщення, але не надала доказів дійсної вартості на день вирішення справи апеляційним судом спірної квартири, тоді як суд не має повноважень щодо збирання додаткових доказів у такому випадку.
За такого апеляційний суд позбавлений можливості провести співставлення дійсної вартості двох спірних об`єктів нерухомого майна, тому не може бути застосований спосіб їхнього поділу, який просила ОСОБА_1 - шляхом виділу їй у власність житлового приміщення (квартири) у рахунок компенсації за відчужене без її згоди нежитлове приміщення з урахуванням недобросовісної поведінки ОСОБА_2 .
Тому апеляційний суд вважає, що у цій справі з урахуванням наявних у ній доказів єдиним можливим способом поділити спірне нерухоме майно з урахуванням недобросовісної поведінки ОСОБА_2 є присудження ОСОБА_1 грошової компенсації за відчужений торгівельний павільйон з урахуванням, що частки сторін у праві власності на це майно є рівними, що становить 146503 грн. 68 коп. (293007 грн. 36 коп.:2), та визнання за ОСОБА_2 1/2 частки у праві власності на спірну квартиру, тобто погодившись в цій частині з рішенням суду першої інстанції.
Оскільки суд першої інстанції в частині вирішення вимог зустрічного позову неповно встановив обставини справи, неправильно застосував положення матеріального права, що регулюють правовідношення поділу спільного майна подружжя, а також не дотримався вимог процесуального закону, оскаржуване рішення суду в цій частині необхідно змінити, задовольнивши позовні вимоги ОСОБА_1 частково. Щодо вирішення судом першої інстанції вимог первісного позову відсутні підстави для зміни або скасування рішення в цій частині.
Тому апеляцій суд частково задовольняє апеляційну скаргу.
Частиною 13 статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
В силу частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Враховуючи, що апеляційну скаргу задоволено частково, рішення суду змінено в частині (щодо одного об`єкту нерухомого майна, а щодо другого об`єкту - залишено без змін), позовні вимоги ОСОБА_1 апеляційним судом задоволені частково, є підстави для розподілу судових витрат пропорційно задоволених вимог, а саме - в розмірі 50% судового збору, сплаченого заявником в судах апеляційної та касаційної інстанцій, що становить 1736 грн. 70 коп. (1488,6 + 1984,8):2).
Керуючись статтями 367, 368, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд
п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Ленінського районного суду міста Миколаєва (натепер - Інгульский районний суд міста Миколаєва) від 22 листопада 2024 року в частині вирішення позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя змінити.
Позов  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя задовольнити частково.
В порядку поділу спільного майна колишнього подружжя стягнути з ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_4 , адреса реєстрації: АДРЕСА_3 , на користь ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_5 , адреса АДРЕСА_4 , 146503 грн. 68 коп. вартості 1/2 частки нежитлового приміщення - торгівельного павільйону по АДРЕСА_2 .
Рішення суду в частині визнання за ОСОБА_2 в порядку поділу спільного майна колишнього подружжя право власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 та залишення у власності ОСОБА_1 1/2 частки цієї квартири залишити без змін.
Стягнути з ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_4 , адреса реєстрації: АДРЕСА_3 , на користь ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_5 , адреса реєстрації: АДРЕСА_4 , 1736 грн. 70 коп. судового збору. 
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених статтею 389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Головуючий     Т.М. Базовкіна

Судді:      Л.М. Царюк

Ж.М. Яворська

_____________________________________
Повна постанова складена 20 липня 2026 року