Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
( з а о ч н е )
Справа №338/529/26
Провадження №2/338/708/26
22 липня 2026 року Богородчанський районний суд Івано-Франківської області
в складі : головуючого-судді Шишка О.А.,
з участю : секретаря Сіщук Г.Б.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в селищі Богородчани в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «УКР КРЕДИТ ФІНАНС» до  ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,
в с т а н о в и в :

Товариство з обмеженою відповідальністю «УКР КРЕДИТ ФІНАНС» звернулося до суду з позовом до  ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
Позов обґрунтовано тим, що 13 січня 2024 року між ТОВ «УКР КРЕДИТ ФІНАНС» та відповідачем за допомогою інформаційно-комунікаційної системи товариства було укладено електронний договір про відкриття кредитної лінії № 1331-1048, відповідно до умов якого відповідачу надано кредит у розмірі 15000 грн строком до 07 листопада 2024 року.
Позивач зазначає, що кредитний договір укладено відповідно до вимог Закону України «Про електронну комерцію» шляхом використання відповідачем електронного підпису одноразовим ідентифікатором, після чого кредитні кошти були перераховані на належний відповідачу банківський рахунок.
На думку позивача, відповідач неналежним чином виконував умови кредитного договору щодо своєчасного повернення кредитних коштів та сплати процентів, у зв`язку з чим станом на день звернення до суду утворилася заборгованість у загальному розмірі 49750 грн, яка, згідно з поданим розрахунком, складається із 13000 грн простроченої заборгованості за основною сумою кредиту та 36750 грн простроченої заборгованості за процентами.
Посилаючись на зазначені обставини, позивач просить стягнути із відповідача на свою користь заборгованість за кредитним договором у розмірі 49750 грн, а також понесені судові витрати, які складаються із судового збору та витрат на професійну правничу допомогу.
Ухвалою Богородчанського районного суду Івано-Франківської області від 10 квітня 2026 року відкрито провадження у справі та постановлено здійснювати її розгляд у порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін.
Представник позивача у судове засідання не з`явився, однак у позовній заяві просив розглянути справу за його відсутності, позовні вимоги підтримав у повному обсязі, не заперечував проти ухвалення заочного рішення у разі повторної неявки відповідача.
Відповідач у судове засідання повторно не з`явився, хоча про дату, час та місце судового розгляду повідомлявся належним чином відповідно до вимог ЦПК України. Відзиву на позов, заяв чи клопотань до суду не подав, причин неявки не повідомив.
Враховуючи повторну неявку належним чином повідомленого відповідача, відсутність відзиву на позов та згоду представника позивача на ухвалення заочного рішення, суд відповідно до статей 280–282 ЦПК України вважає за можливе провести заочний розгляд справи на підставі наявних у ній доказів.
Дослідивши письмові докази, що містяться в матеріалах справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються заявлені позовні вимоги, перевіривши їх належність, допустимість, достовірність та достатність у сукупності відповідно до вимог статей 76–81, 89 ЦПК України, суд дійшов таких висновків.
Судом встановлено, що 13 січня 2024 року між позивачем (кредитодавцем) та відповідачем (позичальником) шляхом використання інформаційно-комунікаційної системи кредитодавця укладено Договір про відкриття кредитної лінії № 1331-1048.
Із наданих позивачем документів убачається, що укладення договору здійснювалося дистанційно шляхом використання інформаційно-комунікаційної системи товариства, після проходження відповідачем процедури ідентифікації та підтвердження волевиявлення шляхом введення одноразового ідентифікатора, який був направлений на належний відповідачу номер мобільного телефону.
До матеріалів справи долучено текст кредитного договору, паспорт споживчого кредиту, Правила відкриття кредитної лінії, довідку про ідентифікацію клієнта, відомості щодо використання одноразового ідентифікатора, а також документи, які підтверджують перерахування відповідачу кредитних коштів.
Відповідно до статей 3, 11, 12 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями та підписаний електронним підписом одноразовим ідентифікатором, прирівнюється за своїми правовими наслідками до договору, укладеного у письмовій формі.
Правова природа одноразового ідентифікатора як різновиду електронного підпису неодноразово була предметом дослідження Верховного Суду.
Так, у постановах Верховного Суду від 23 березня 2020 року у справі №404/502/18, від 09 вересня 2020 року у справі №732/670/19, від 07 жовтня 2020 року у справі №127/33824/19, від 12 січня 2021 року у справі №524/5556/19 та від 10 червня 2021 року у справі №234/7159/20 зроблено висновок про те, що електронний договір, укладений із використанням одноразового ідентифікатора відповідно до вимог Закону України «Про електронну комерцію», є належною письмовою формою правочину, а введення такого одноразового ідентифікатора підтверджує волевиявлення особи на укладення договору.
За договором кредитодавець зобов`язався надати позичальнику кредит у розмірі 15000 грн, а позичальник - повернути отримані кредитні кошти, сплатити проценти за користування ними та виконати інші зобов`язання на умовах, визначених договором. Строк кредитування згідно з договором встановлено до 07 листопада 2024 року, а стандартна процентна ставка за користування кредитом становить 2,5 % від неповернутої суми кредиту за кожний день користування кредитом. Договором також визначено порядок нарахування процентів, черговість зарахування платежів позичальника в рахунок погашення заборгованості та інші істотні умови виконання сторонами договірних зобов`язань.
Слід зазначити, що спірний кредитний договір укладений 13 січня 2024 року, тобто після набрання чинності Законом України №3498-ІХ від 22 листопада 2023 року, яким внесено зміни до Закону України «Про споживче кредитування».
Зазначеним Законом істотно змінено правове регулювання відносин у сфері споживчого кредитування, а його прийняття було зумовлено необхідністю забезпечення належного рівня захисту споживачів фінансових послуг, запобігання надмірному фінансовому навантаженню на позичальників та встановлення законодавчих обмежень щодо вартості споживчого кредиту.
Отже, вирішуючи даний спір, суд зобов`язаний перевірити не лише відповідність поданого позивачем розрахунку умовам кредитного договору, а й його відповідність імперативним вимогам законодавства, чинного на момент виникнення спірних правовідносин.
Відповідно до статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, що виникли з дня набрання ними чинності. Якщо цивільні відносини виникли раніше й регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується лише до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.
Таким чином, права та обов`язки сторін кредитного договору підлягають оцінці відповідно до законодавства, чинного саме на момент укладення договору, тобто станом на 13 січня 2024 року.
Частиною п`ятою статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» встановлено, що максимальний розмір денної процентної ставки за договором про споживчий кредит не може перевищувати одного відсотка від загального розміру кредиту.
На переконання суду, наведена норма має імперативний характер, оскільки встановлює законодавче обмеження максимальної плати за користування споживчим кредитом та спрямована на захист прав фізичної особи як слабшої сторони договірних правовідносин.
Свобода договору, закріплена статтею 627 ЦК України, не є необмеженою. Відповідно до статті 6 ЦК України сторони не можуть відступати від положень актів цивільного законодавства, якщо їх імперативність випливає зі змісту відповідних норм або із суті правового регулювання.
З огляду на викладене суд приходить до висновку, що визначений законом максимальний розмір денної процентної ставки є обов`язковим для учасників спірних правовідносин та підлягає застосуванню судом під час перевірки правильності здійсненого позивачем розрахунку.
Суд також враховує, що зміни до Закону України «Про споживче кредитування» були прийняті саме з метою посилення захисту прав споживачів фінансових послуг. За таких обставин у разі неоднозначності тлумачення окремих положень спеціального закону перевагу необхідно надавати такому їх розумінню, яке найбільшою мірою відповідає меті прийняття зазначеного Закону та забезпечує ефективний захист прав споживача.
За таких обставин суд не погоджується із застосованою позивачем при розрахунку заборгованості денною процентною ставкою 2,5%, оскільки така ставка перевищує максимальний розмір, встановлений спеціальним законом, а відтак не може бути покладена в основу судового рішення.
Саме застосування позивачем неправильної процентної ставки вплинуло як на визначення розміру нарахованих процентів, так і на порядок зарахування здійснених відповідачем платежів, що, у свою чергу, призвело до неправильного визначення залишку основної суми кредиту та подальшого безпідставного нарахування процентів.
Із розрахунку заборгованості, поданого позивачем, вбачається, що відповідачем було здійснено два платежі: 12 лютого 2024 року - у сумі 11625 грн та 14 березня 2024 року - у сумі 13625 грн. 
Таким чином, загальна сума коштів, добровільно сплачених відповідачем на користь позивача, становить 25250 грн.
Перевіряючи правильність наведеного позивачем розрахунку, суд здійснив його арифметичну перевірку із застосуванням максимально допустимого розміру денної процентної ставки, встановленого Законом України «Про споживче кредитування».
Так, відповідно до умов договору відповідачу було надано кредит у сумі 15000 грн.
Перший платіж здійснено 12 лютого 2024 року.
Період користування кредитними коштами з 13 січня 2024 року по 12 лютого 2024 року становить 31 календарний день.
За цей період проценти за користування кредитом складають:
15000 грн ? 1 % ? 31 день = 4 650 грн.
Отже, із першого платежу у сумі 11625 грн у рахунок погашення процентів підлягало зарахуванню 4650 грн, а залишок платежу: 11625 грн – 4650 грн = 6975 грн - у рахунок погашення основної суми кредиту.
Після проведення такого зарахування залишок основної суми кредиту становив:
15000 грн – 6975 грн = 8025 грн.
Другий платіж відповідач здійснив 14 березня 2024 року.
Період користування залишком кредитних коштів з 13 лютого 2024 року по 14 березня 2024 року становить 31 календарний день.
Відтак проценти за цей період становлять:
8025 грн ? 1 % ? 31 день = 2487 грн 75 коп.
Таким чином, із другого платежу в сумі 13625 грн у рахунок погашення процентів підлягало зарахуванню 2 87 грн 75 коп., а решта коштів: 13 625 грн – 2 487 грн 75 коп. = 11 137 грн 25 коп. - у рахунок погашення основної суми кредиту.
Оскільки після здійснення першого платежу залишок основної суми кредиту становив лише 8025 грн, другий платіж повністю погасив зазначену суму.
Після повного погашення основної суми кредиту залишок коштів, сплачених відповідачем, становив: 11137 грн 25 коп. – 8025 грн = 3112 грн 25 коп.
Отже, після проведення другого платежу відповідач повністю виконав свої зобов`язання за кредитним договором, а загальна сума сплачених ним коштів навіть перевищила суму кредиту та процентів, які могли бути законно нараховані за весь період користування кредитними коштами.
За таких обставин суд доходить висновку, що заявлена позивачем заборгованість виникла виключно внаслідок застосування процентної ставки, яка не була покладена судом в основу правової оцінки спірних правовідносин, та подальшого неправильного розподілу здійснених відповідачем платежів між процентами і основною сумою кредиту. Саме тому розрахунок позивача не може бути визнаний належним та достовірним доказом існування заборгованості у заявленому до стягнення розмірі.
Оцінюючи поданий позивачем розрахунок у сукупності з іншими доказами, суд виходить із того, що правильність визначення розміру заборгованості безпосередньо залежить від правильності визначення кожної із її складових, а саме: розміру основної суми кредиту, процентної ставки, періоду користування кредитними коштами, порядку зарахування здійснених платежів та залишку основного боргу після кожного такого платежу.
У даному випадку всі подальші нарахування, здійснені позивачем після 12 лютого 2024 року, є похідними від первісного розрахунку, відповідно до якого вся сума першого платежу була зарахована виключно в рахунок сплати процентів, а основна сума кредиту залишена без змін.
Саме такий підхід став підставою для визначення позивачем залишку основної суми кредиту у розмірі 15000 грн після здійснення першого платежу, а після проведення другого платежу — 13000 грн, на які позивач продовжив нараховувати проценти.
Однак, як установлено судом, після проведення арифметичної перевірки розрахунку із застосуванням максимально допустимого розміру денної однопроцентної ставки залишок основної суми кредиту після першого платежу становив не 15000 грн, а 8025 грн, тоді як після другого платежу кредитне зобов`язання було виконано повністю.
Отже, неправильне визначення позивачем суми процентів призвело не лише до завищення їх розміру, а й до неправильного визначення розміру основної заборгованості, яка фактично вже була погашена відповідачем.
За таких обставин кожне наступне нарахування процентів, здійснене позивачем після 14 березня 2024 року, ґрунтується на залишку основного боргу, який фактично був відсутній, а тому не може вважатися правомірним.
Суд також враховує, що відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог закону.
Водночас зміст зазначеної норми свідчить про те, що належне виконання зобов`язання передбачає не лише дотримання сторонами умов договору, а й відповідність такого виконання вимогам чинного законодавства.
Відповідно до статті 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
З огляду на встановлені судом обставини, відповідач сплатив на користь позивача 25250 грн, що перевищує суму кредиту та процентів, які могли бути нараховані із застосуванням максимально допустимої денної процентної ставки, передбаченої спеціальним законом.
Таким чином, на момент звернення позивача до суду кредитне зобов`язання було припинене належним виконанням, а відтак правові підстави для стягнення будь-якої заборгованості були відсутні.
Відповідно до частини першої статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
Згідно зі статтею 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом, або не підтверджують обставини, на які посилається сторона.
Статтею 79 ЦПК України визначено, що достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
Відповідно до статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин, що входять до предмета доказування.
Оцінюючи розрахунок заборгованості з урахуванням наведених вимог процесуального закону, суд приходить до висновку, що він не відповідає критеріям належності, достовірності та достатності доказів, оскільки побудований на застосуванні процентної ставки, яку суд не визнав такою, що підлягає застосуванню до спірних правовідносин, а тому не може підтверджувати існування заявленої позивачем заборгованості.
Інших доказів, які б свідчили про наявність у відповідача непогашеної заборгованості у заявленому до стягнення розмірі, матеріали справи не містять.
Верховний Суд неодноразово звертав увагу на те, що саме позивач несе процесуальний обов`язок довести належними та допустимими доказами кожну із обставин, на які він посилається як на підставу своїх вимог, а недоведеність хоча б однієї із необхідних складових позову виключає можливість його задоволення.
За встановлених судом обставин позивач довів факт укладення кредитного договору та отримання відповідачем кредитних коштів, однак не довів належними та допустимими доказами існування у відповідача непогашеної заборгованості у розмірі 49750 грн, заявленому до стягнення.
Суд окремо звертає увагу на те, що відмова у задоволенні позову у даній справі зумовлена не запереченням факту існування між сторонами кредитних правовідносин чи отримання відповідачем кредитних коштів, а виключно недоведеністю заявленого до стягнення розміру заборгованості, який визначений позивачем із порушенням вимог законодавства, що підлягає застосуванню до спірних правовідносин.
Саме тому суд не має правових підстав для задоволення заявлених позовних вимог.
Відповідно до частин першої, другої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Оцінюючи докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що подані позивачем документи є достатніми для підтвердження факту укладення кредитного договору, отримання відповідачем кредитних коштів та здійснення ним окремих платежів на виконання взятих на себе зобов`язань.
Разом із тим зазначені докази не підтверджують існування у відповідача саме тієї заборгованості, яка заявлена до стягнення у позовній заяві.
Наданий позивачем розрахунок заборгованості не може бути покладений в основу судового рішення, оскільки його правильність спростовується здійсненою судом перевіркою. Зокрема, судом встановлено, що визначений позивачем залишок основної суми кредиту виник не внаслідок невиконання відповідачем своїх зобов`язань, а внаслідок застосування іншої методики визначення процентів за користування кредитом та, як наслідок, іншого порядку розподілу платежів між погашенням процентів і тіла кредиту.
При цьому суд зазначає, що арифметична перевірка розрахунку, поданого стороною, є складовою оцінки доказів та не свідчить про вихід суду за межі позовних вимог чи самостійне визначення нового предмета спору. Перевіряючи правильність розрахунку, суд лише виконує покладений на нього процесуальний обов`язок щодо перевірки доведеності заявлених вимог та встановлення дійсного змісту спірних правовідносин.
Верховний Суд неодноразово звертав увагу, що суд не може обмежитися формальним сприйняттям поданого стороною розрахунку, а зобов`язаний перевірити його правильність, співставити із доказами, які містяться у матеріалах справи, та надати власну оцінку його обґрунтованості. Лише після такої перевірки суд вправі дійти висновку про наявність або відсутність підстав для задоволення позову.
Таким чином, сам факт подання позивачем розрахунку не звільняє його від обов`язку довести правильність кожної із його складових, а суд - від обов`язку перевірити такий розрахунок на відповідність вимогам закону.
Відповідно до статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Разом із тим принцип змагальності не означає, що суд зобов`язаний безумовно погоджуватися із доводами однієї зі сторін лише з підстав відсутності заперечень іншої сторони.
Неявка відповідача у судове засідання та неподання ним відзиву не звільняють позивача від обов`язку довести підстави своїх вимог належними та допустимими доказами, а суд - від обов`язку перевірити такі докази та надати їм відповідну правову оцінку.
Відповідний підхід узгоджується із положеннями статті 81 ЦПК України, відповідно до якої кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Суд також враховує практику Європейського суду з прав людини щодо обов`язку національних судів мотивувати прийняті рішення.
Так, у рішенні у справі «Проніна проти України» (Pronina v. Ukraine, заява №63566/00, рішення від 18 липня 2006 року) Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди наводити мотиви своїх рішень, однак це не означає необхідності надання детальної відповіді на кожен аргумент сторони. Межі такого обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення, доводів сторін та обставин конкретної справи.
Викладені у цьому рішенні мотиви є достатніми для розуміння причин, з яких суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову, та охоплюють усі істотні обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.
За таких обставин суд приходить до переконання, що позивачем не доведено належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами існування у відповідача заборгованості за кредитним договором у заявленому до стягнення розмірі 49750 грн, тоді як здійснена судом перевірка розрахунку свідчить про повне виконання відповідачем своїх зобов`язань за кредитним договором.
Враховуючи викладене, позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «УКР КРЕДИТ ФІНАНС» є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.
На підставі викладеного, ст. 3, 5, 6, 526, 530, 599, 627, 629, 1054 Цивільного кодексу України, Закону України «Про споживче кредитування», Законом України «Про електронну комерцію», керуючись статтями 12, 13, 76–81, 89, 141, 259, 263–265, 280–282 ЦПК України, суд

у х в а л и в :

У задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю «УКР КРЕДИТ ФІНАНС» до ОСОБА_1 про стягнення 49750 грн заборгованості за кредитним договором № 1331-1048 від 13.01.2024 року – відмовити повністю.
Судові витрати зі сплати судового збору покласти на позивача.
Заочне рішення може бути переглянуто Богородчанським районним судом Івано-Франківської області за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Позивач має право оскаржити заочне рішення безпосередньо до Івано-Франківського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Головуючий О. А. Шишко