Справа № 331/272/26
Провадження № 2/331/1471/2026

РІШЕННЯ
іменем України
10.09.2026 

Олександрівський районний суд м. Запоріжжя у складі головуючої судді Фісун Н.В., за участю секретаря Коростельової К.Ю., розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом 
ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до Бердянської міської військової адміністрації Бердянського району Запорізької області про визнання права власності на квартиру, -

ВСТАНОВИВ:
У січні 2026 року позивачі, через представника адвоката Фурик А.Я., звернулися до суду з позовом до Бердянської міської військової адміністрації Бердянського району Запорізької області про визнання права власності на квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
У позові зазначили, що ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3  належить на праві спільної часткової власності, по 1/3 частці кожному, двокімнатна квартира за адресою: АДРЕСА_1 загальною площею 55,2 кв. м. та житловою площею 30,6 кв. м.
Квартира належить позивачам на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого завідуючою Бердянської державної нотаріальної контори Запорізької області Мягченко О.Г. від 20.05.1997 р., зареєстрованого в реєстрі за №І-1545.На договорі має місце напис про наявність реєстраційного посвідчення.
Згідно реєстраційного посвідчення, виданого Бердянським підприємством з технічної
інвентаризації, квартира за адресою: АДРЕСА_1 зареєстрована на праві власності за: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , про що зроблено запис в реєстрову книгу № доп.42 за реєстровим номером 11590 від 20 травня 1997 року.
Про зміну прізвищ позивачами ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до позовною заяви додаються відповідні свідоцтва про шлюб.
Згідно технічного паспорту від 14.04.1997 р., виданого Бердянським підприємством з технічної інвентаризації, квартира за адресою: АДРЕСА_1 має загальну площу - 55,2 кв. м. та житлову площу 30,6 кв. м.
08 травня 2025 р. позивач звернувся Державного реєстратора прав на нерухоме майно Виконавчого комітету Трускавецької міської ради з заявою про реєстрацію прав власності на вищевказану квартиру.
25 червня 2025 р. реєстратором було прийнято рішення №79609820 про відмову в проведенні реєстраційних дій мотивоване тим, що «після завершення строку, встановленого частиною третьою статті 23 цього Закону, не усунені обставини, що були підставою для прийняття рішення про зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав, а саме Державним реєстратором протягом 30 робочих днів з моменту прийняття рішення про зупинення розгляду заяви, не отримано відповідь/інформацію, щодо зареєстрованого права власності на об`єкт нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_1 з посиланням на Закон України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», Порядок ведення Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, затвердженого постановою КМУ від 26.10.2011 року №1141.
На момент початку вторгнення росії на територію України Позивачі постійно проживали і були зареєстровані в зазначеній вище квартирі про що свідчить штамп в паспортах громадянина України.
Неможливість отримання відповіді державним реєстратором обумовлене тимчасовою
окупацією території частини Запорізької області, зокрема м. Бердянська, а отже і отримати інформацію про зареєстроване право власності на нерухоме майно не є можливим.
Наразі провести реєстрацію права власності на квартиру не вбачається за можливе, так як правовстановлюючий документ не містить необхідних реквізитів, відсутня можливість отримання інформації в БТІ щодо квартири, що в свою чергу обмежує право позивачів розпоряджатися належним їм нерухомим майном.
Прохають суд визнати за ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 право спільної часткової власності, по 1/3 частці кожному, на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 загальною площею 55,2 кв. м. та житловою площею 30,6 кв. м.
Ухвалою Олександрівського районного суду м.Запоріжжя від 15.01.2026 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження.
Ухвалою Олександрівського районного суду м.Запоріжжя від 11.02.2026 року закрито підготовче провадження та призначено розгляд справи по суті.
У судове засідання позивачі не з`явилися, представник – адвокат Фурик А.Я. у судовому засіданні позов підтримав у повному обсязі, прохав суд задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.
Представник відповідача в судове засідання не з`явився, до матеріалів справи долучили заяву про розгляд справи у їх відсутність, прохали рішення ухвалити на розсуд суду. 
Суд,заслухавши представника позивача, вивчивши матеріали справи, оцінивши докази надані позивачами, приходить до наступних висновків.
Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини.
Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.
Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Відповідно до положень ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа, має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 13 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Судом встановлено, що позивачам ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3  належить на праві спільної часткової власності, по 1/3 частці кожному, двокімнатна квартира за адресою: АДРЕСА_1 загальною площею 55,2 кв. м. та житловою площею 30,6 кв. м.
Квартира належить позивачам на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого завідуючою Бердянської державної нотаріальної контори Запорізької області Мягченко О.Г. від 20.05.1997 р., зареєстрованого в реєстрі за №І-1545.На договорі має місце напис про наявність реєстраційного посвідчення.
Згідно реєстраційного посвідчення, виданого Бердянським підприємством з технічної
інвентаризації, квартира за адресою: АДРЕСА_1 зареєстрована на праві власності за: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , про що зроблено запис в реєстрову книгу № доп.42 за реєстровим номером 11590 від 20 травня 1997 року.
Про зміну прізвищ позивачами ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до позовною заяви додаються відповідні свідоцтва про шлюб.
Згідно технічного паспорту від 14.04.1997 р., виданого Бердянським підприємством з технічної інвентаризації, квартира за адресою: АДРЕСА_1 має загальну площу - 55,2 кв. м. та житлову площу 30,6 кв. м.
У судовому засіданні представник позивача пояснив, що оригінали документів про право власності на квартиру знаходяться у позивачів.
Крім того, судом встановлено, що позивачі 08 травня 2025 р. звернулися Державного реєстратора прав на нерухоме майно Виконавчого комітету Трускавецької міської ради з заявою про реєстрацію прав власності на вищевказану квартиру.
25 червня 2025 р. реєстратором було прийнято рішення №79609820 про відмову в проведенні реєстраційних дій мотивоване тим, що «після завершення строку, встановленого частиною третьою статті 23 цього Закону, не усунені обставини, що були підставою для прийняття рішення про зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав, а саме Державним реєстратором протягом 30 робочих днів з моменту прийняття рішення про зупинення розгляду заяви, не отримано відповідь/інформацію, щодо зареєстрованого права власності на об`єкт нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_1 з посиланням на Закон України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», Порядок ведення Державного реєстру речових прав на нерухоме майно,затвердженого постановою КМУ від 26.10.2011 року №1141.
Отже позивачі вважають, що їх право власності на нерухоме майно не визнається.
Згідно із положеннями, зокрема, ст.ст. 15, 16 Цивільного кодексу України, правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання її прав, свобод чи інтересів.
З урахуванням цих норм, суд повинен установити чи було порушено, не визнано або оспорено права, свободи чи інтереси заявника, i залежно від установленого, вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні, в залежності від наявності для цього відповідних підстав, встановлених законом або договором.
Позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається із двох елементів: предмета і підстави позову.
Предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою позову - факти, які обґрунтовують вимогу про захист права чи законного інтересу. При цьому особа, яка звертається до суду з позовом, самостійно визначає у позовній заяві, яке її право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. В свою чергу, суд має перевірити доводи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, у тому числі щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах, і у разі встановлення порушеного права з`ясувати чи буде воно відновлено у заявлений спосіб.
Предметом позову у даній справі є вимога позивача до відповідача про визнання права власності на об`єкт нерухомого майна з підстав того, що це право оспорюється або не визнається іншими особами на такий об`єкт.
Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду (див, зокрема, постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 19 лютого 2024 року у справі № 567/3/22 (провадження № 61-5252сво23)).
Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту.
Отже, об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес, саме вони є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.
Згідно зі статтею 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Відповідно до статті 321ЦК України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
За змістом статей 316, 317, 328 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.
Положеннями частини другої статті 328 ЦК України встановлюється презумпція правомірності набуття права власності, котра означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше не встановлено в судовому порядку або незаконність набуття права власності прямо не випливає із закону.
Відповідно до статті 379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них.
За правилами статті 392 ЦК України позов про визнання права власності може бути пред`явлено, по перше, якщо особа є власником майна, але її право оспорюється або не визнається іншою особою; по друге, якщо особа втратила документ, який засвідчує його право власності.
Таким чином, ураховуючи, що відповідно до статті 328 ЦК України набуття права власності це певний юридичний склад, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен встановити, з яких саме передбачених законом підстав, чи в який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об`єкт та чи підлягає це право захисту у порядку, передбаченому статтею 392 ЦК України.
Тобто, за вказаною нормою права, вимога про визнання права власності може бути пред`явлена лише власником спірного майна, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.
Вирішуючи спір про визнання права власності на підставі статті 392 цього Кодексу, слід враховувати, що за змістом вказаної норми права судове рішення не породжує права власності, а лише підтверджує наявне у позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює його.
Отже, передумовами та матеріальними підставами для захисту права власності у судовому порядку є наявність підтвердженого належними доказами як права власності на майно, яке оспорюється або не визнається іншою особою, так і порушення (невизнання або оспорювання) цього права на спірне майно.
Верховний Суд в своїй постанові від 22.06.2021 року у справі № 334/3161/17 вказав, що до 2013 року реєстрація права власності на майно проводилася в реєстрі прав власності на нерухоме майно, який зараз є архівною складовою частиною Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Реєстрацію права власності на квартири, житлові будинки, нежитлові приміщення та інше нерухоме майно, проводилася у Бюро технічної інвентаризації, із видачею про це документів (витягів) або проставленням відповідних штампів (відміток) на самому документі. Якщо документи містять одну з наступних відміток: штамп БТІ або відмітку БТІ, чи є витяг з реєстру БТІ, тоді документи вважаються належним чином оформлені, а право власності зареєстроване до2013 року в старому реєстрі прав власності на нерухоме майно і відповідно, держава визнає право власності на таке майно. Такі документи є дійсними.

Тобто, особа, яка до 01 січня 2013 року придбала нерухоме майно за договором купівлі-продажу, державну реєстрацію якого було належним чином здійснено, стала власником такого нерухомого майна з моменту державної реєстрації відповідного договору купівлі-продажу незалежно від того, чи здійснила ця особа в подальшому державну реєстрацію свого права власності.
Відповідно до Порядку реєстрації прав власності, який діяв до 2013 року, реєстрація права власності на квартири, житлові будинки, нежитлові приміщення та інші приміщення, будівлі та споруди проводилася в реєстрі прав власності на нерухоме майно, який зараз є архівною складовою частиною Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, здійснювалась реєстраторами заснованих відповідними органам місцевого самоврядування комунальних підприємств бюро технічної інвентаризації (БТІ)за місцезнаходженням об`єктів нерухомого майна.
Державна реєстрація здійснювалась на підставі правовстановлювальних документів, зокрема: -договорів, за яким відповідно до законодавства передбачається перехід права власності; виданих нотаріусом свідоцтва про право на спадщину, про право власності на частку в спільному майні подружжя в разі смерті одного з подружжя, про придбання майна з прилюдних торгів (аукціонів); свідоцтва про право власності на нерухоме майно, видане органом місцевого самоврядування; свідоцтва про право власності, видане органом приватизації наймачам житлових приміщень державного та комунального житлового фонду; рішення суду про визнання права власності на об`єкти нерухомого майна, про встановлення факту права власності на об`єкти нерухомого майна тощо.
Одночасно з прийняттям рішення про державну реєстрацію прав, реєстратор БТІ вносив записи до відповідного розділу Реєстру прав власності на нерухоме майно, після чого видавав у паперовому вигляді витяг про державну реєстрацію прав,який є невід`ємною частиною правовстановлювального документа, а у разі проведення державної реєстрації права на нерухоме майно на правовстановлювальному документі також робив відмітку (штамп)про державну реєстрацію.
Відповідно до ч.3 ст.3 Закону 1952-IV речові права на нерухоме майно, що виникли до 01 січня 2013 року,визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов:
1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення;
2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації.
Отже, для підтвердження свого права, яке виникло до 01.01.2013, якщо власники зазначених об`єктів нерухомого майна мають документи, що містять одну з наступних відміток: штамп БТІ або відмітку БТІ, чи є витяг з реєстру БТІ, такі документи вважаються належним чином оформлені, а право власності зареєстроване до 2013 року в старому реєстрі прав власності на нерухоме майно.
Відповідно до положень частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).
Відповідно до частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Позивачами належним чином не доведено, чому право власності на належну їм квартиру не може бути підтверджене на підставі Договору купівлі-продажу від 20.05.1997 року , яке підтверджує право власності позивачів на зазначений об`єкт нерухомості.
Тлумачення пункту 1 частини другої статті 16 ЦК свідчить, що по своїй суті такий спосіб захисту як визнання права може застосовуватися тільки тоді, коли суб`єктивне цивільне право виникло і якщо це право порушується (оспорюється або не визнається) іншою особою.
Такий спосіб захисту як визнання права може застосовуватися для захисту (невизнання чи оспорювання) різноманітних приватних прав (зобов`язальних, речових, виключних, спадкових, права на частку в спільній частковій власності і т. д.).
Суд зазначає, що в даному випадку зміст позовних вимог не відповідає змісту порушених прав, оскільки необхідність захисту своїх прав у цій справі позивач обґрунтовує відмовою державного реєстратора у проведені реєстраційних дій за заявою позивача, проте це рішення позивачем не оскаржувалося. Водночас позивач звернувся до суду з позовом про визнання за ним права власності на квартиру до відповідача, який не оспорює таке право.
З наявного в матеріалах справи Договору купівлі-продажу від 20.05.1997 року, речове право на яке зареєстровано у Бердянському бюро підприємства з технічної інвентаризації за  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3  на праві приватної власності, про що внесено відповідний запис №11590 в реєстрову книгу 42 від 20.05.1997 року, який у свою чергу, є підтвердженням реєстрації відповідного речового права, що виникло до 01.01.2013 року.
Крім того слід урахувати, що Указом Президента України № 64/2022 від 24 лютого 2022 року, у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» введено в Україні воєнний стан строком на 30 діб, який неодноразово був продовжений та станом на дату розгляду справи триває.
Відповідно до Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих російською федерацією, затвердженого Наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України від 22 грудня 2022 року № 309 (у редакції станом на час розгляду справи), м. Бердянськ віднесено до тимчасово окупованої російською федерацією території України.
Також, нормами статті 11 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» на тимчасово окупованій території право власності охороняється згідно із законодавством України. За державою Україна, Автономною Республікою Крим, територіальними громадами, у тому числі територіальною громадою міста Севастополя, державними органами, органами місцевого самоврядування та іншими суб`єктами публічного права зберігається право власності та інші речові права на майно, у тому числі на нерухоме майно, включаючи земельні ділянки, що знаходиться на тимчасово окупованій території.
За фізичними особами, незалежно від набуття ними статусу біженця чи іншого спеціального правового статусу, підприємствами, установами, організаціями зберігається право власності та інші речові права на майно, у тому числі на нерухоме майно, включаючи земельні ділянки, що знаходиться на тимчасово окупованій території, якщо воно набуте відповідно до законів України.
Набуття та припинення права власності на нерухоме майно, яке знаходиться на тимчасово окупованій території, здійснюється відповідно до законодавства України за межами тимчасово окупованої території. У разі неможливості здійснення державним реєстратором повноважень щодо державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень на тимчасово окупованій території орган державної реєстрації визначається Кабінетом Міністрів України.
Отже, система державної реєстрації прав, яка проводиться відповідно до Закону, запроваджена в Україні з 01.01.2013 року, до цього часу державна реєстрація права власності та інших речових прав на об`єкти нерухомого майна, проводилася реєстраторами БТІ в Реєстрі права власності на нерухоме майно та на паперових носіях (реєстрових книгах та реєстраційних справах), які зберігаються в БТІ. При цьому Закон про державну реєстрацію не розмежовує, чи була проведена реєстрація у Державному реєстрі прав, інших електронних реєстрах або на паперових носіях.
Тобто, до 2013 року державна реєстрація таких об`єктів нерухомого майна вже проводилася, але реєстр був паперовий і зберігався в архіві відповідного БТІ.
Отже, вказаний Договір купівлі-продажу зі штампом БТІ і є тим доказом, що підтверджує їх право власності на спірну квартиру.
Таким чином, у випадку позивачів документ (Договір купівлі-продажу), що посвідчує набуття їх права та позначка на ньому, яка свідчить про проведення державної реєстрації до 01.01.2013 року збережений в оригіналі, та був долучений до пакету документів з яким позивачі зверталися до державного реєстратора у відповідності до норм чинного законодавства, для проведення державної реєстрації речового права на об`єкт нерухомого майна. При цьому, запитувана державним реєстратором інформація у БТІ м. Бердянськ не може бути надана у зв`язку із окупацією міста Бердянськ, разом з тим, позивачами подано всі необхідні документи для проведення реєстрації права власності у реєстрі речових прав.
Отже позивачі звертаючись із зазначеним позовом, не вказали, у чому саме полягає порушення, невизнання або оспорювання їх прав з боку відповідача. Суду не надані докази оскарження рішення державного реєстратора від 25 червня 2025 року, на яке позивачі мають законне право.
Наявність у позивачів Договору купівлі-продажу не є підставою для визнання за ними права власності відповідно до вимог статті 392 ЦК України. Докази щодо оспорювання чи невизнання права власності позивачів з боку Адміністрації на спірну квартиру суду не надані. Сам факт відсутності у реєстратора доступу до реєстраційних книг та відповідних справ на спірну квартиру не свідчить про невизнання відповідачем права власності позивачів на це спірне майно.
На думку суду, належним способом захисту прав та інтересів позивача має бути оскарження рішення державного реєстратора прав на нерухоме майно про відмову в проведенні реєстраційних дій.
Отже судом не встановлено обставин, з якими закон пов`язує визнання за позивачами права власності в порядку ст. 392 ЦК України, як і не встановлено обставин за якими відповідач не визнає, оспорює факт чи має сумнів щодо належності нерухомого майна, своїми діями чи бездіяльністю перешкоджає, або зумовлює неможливість реалізації права власності, у тому числі вільно розпоряджатися нерухомим майном, за наявності у позивачів оригіналу Договору купівлі – продажу на квартиру.
Будь-які докази звернення до відповідача, за наслідками якого можуть мати місце перелічені обставини, суду не представлено.
Таким чином, зважаючи на те, що докази порушення відповідачем прав та охоронюваних законом інтересів позивача в матеріалах справи відсутні, обставини, за якими відповідач не визнає, оспорює факт чи має сумнів щодо належності позивачу нерухомого майна не підтверджено, тому відсутні підстави для застосування положення ст. 392 ЦК України та задоволення позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 81, 89, 141, 259, 263-265 ЦПК України, ст.ст.316, 317, 321, 328, 379, 392 ЦК України, суд,-

УХВАЛИВ:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до Бердянської міської військової адміністрації Бердянського району Запорізької області про визнання права власності на квартиру - відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Запорізького апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення складено 10.09.2026 року.

Суддя Н.В.Фісун