УКРАЇНА 
Житомирський апеляційний суд 

Справа №290/301/26 Головуючий у 1-й інст. Кірічук М. М. 
Категорія 16 Доповідач Павицька Т. М. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 липня 2026 року Житомирський апеляційний суд у складі: 

головуючого  Павицької Т.М.,
суддів   Шалоти К.В., Шевчук А.М., 
за участю секретаря судового засідання Трикиши Ю.О.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в м. Житомирі цивільну справу №290/301/26 за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 до  ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 про виділ часток в натурі із земельних ділянок, що перебувають у спільній частковій власності та припинення права спільної часткової власності, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: товариство з обмеженою відповідальністю «АР Любар», селянське (фермерське) господарство «Шанс», за заявою  ОСОБА_6 про забезпечення доказів, за апеляційною скаргою  ОСОБА_6  на ухвалу Романівського районного суду Житомирської області від 29 травня 2026 року, постановлену під головуванням судді Кірічука М.М. у смт Романові, 
в с т а н о в и в :
У березні 2026 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 звернулися до суд із позовом у якому просили в натурі виділити ОСОБА_1 із земельної ділянки кадастровий №1821481000:15:000:0125 (призначення – для ведення товарного сільськогосподарського виробництва) площею 16,3051 га в натурі 1/12 частки вказаної земельної ділянки, у вигляді земельної ділянки площею, що буде визначена за результатами проведеної судової земельно-технічної експертизи та визнати за ОСОБА_1 право власності на виділену земельну ділянку. Виділити ОСОБА_1 із земельної ділянки кадастровий №1821481000:13:000:0002 (призначення - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва) площею 50,4218 га в натурі 1/12 частки вказаної земельної ділянки, у вигляді земельної ділянки площею, що буде визначена за результатами проведеної судової земельно-технічної експертизи та визнати за ОСОБА_1 право власності на виділену земельну ділянку. Виділити ОСОБА_2 , із земельної ділянки кадастровий номер 1821481000:15:000:0125 (призначення - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва) площею 16,3051 га в натурі 1/24 частки вказаної земельної ділянки, у вигляді земельної ділянки площею, що буде визначена за результатами проведеної судової земельно-технічної експертизи та визнати за ОСОБА_2 право власності на виділену земельну ділянку. Виділити ОСОБА_2 із земельної ділянки кадастровий номер 1821481000:13:000:0002 (призначення - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва) площею 50,4218 га в натурі 1/24 частки вказаної земельної ділянки, у вигляді земельної ділянки площею, що буде визначена за результатами проведеної судової земельно-технічної експертизи та визнати за ОСОБА_2 право власності на виділену земельну ділянку. Виділити ОСОБА_3 із земельної ділянки кадастровий номер 1821481000:15:000:0125 (призначення - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва) площею 16,3051 га в натурі 2/24 частки вказаної земельної ділянки, у вигляді земельної ділянки площею, що буде визначена за результатами проведеної судової земельно-технічної експертизи та визнати за ОСОБА_3 право власності на виділену земельну ділянку. Виділити ОСОБА_3 із земельної ділянки кадастровий номер 1821481000:13:000:0002 (призначення - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва) площею 50,4218 га в натурі 2/24 частки вказаної земельної ділянки, у вигляді земельної ділянки площею, що буде визначена за результатами проведеної судової земельно-технічної експертизи та визнати за ОСОБА_3 право власності на виділену земельну ділянку площею. Виділити ОСОБА_5 із земельної ділянки кадастровий номер 1821481000:15:000:0125 (призначення - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва) площею 16,3051 га в натурі 1/48 частки вказаної земельної ділянки, у вигляді земельної ділянки площею, що буде визначена за результатами проведеної судової земельно-технічної експертизи та визнати за ОСОБА_5 право власності на виділену земельну ділянку. Виділити ОСОБА_5 із земельної ділянки кадастровий номер 1821481000:13:000:0002 (призначення - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва) площею 50,4218 га в натурі 1/48 частки вказаної земельної ділянки, у вигляді земельної ділянки площею, що буде визначена за результатами проведеної судової земельно-технічної експертизи та визнати за ОСОБА_5 право власності на виділену земельну ділянку. Виділити ОСОБА_4 із земельної ділянки кадастровий номер 1821481000:15:000:0125 (призначення - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва) площею 16,3051 га в натурі 1/48 частки вказаної земельної ділянки, у вигляді земельної ділянки площею, що буде визначена за результатами проведеної судової земельно-технічної експертизи та визнати за ОСОБА_4 право власності на виділену земельну ділянку. Виділити ОСОБА_4 із земельної ділянки кадастровий номер 1821481000:13:000:0002 (призначення - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва) площею 50,4218 га в натурі 1/48 частки вказаної земельної ділянки, у вигляді земельної ділянки площею, що буде визначена за результатами проведеної судової земельно-технічної експертизи та визнати за ОСОБА_4 право власності на виділену земельну ділянку.
26 травня 2026 року ОСОБА_6 подав заяву про забезпечення доказів, у якій просив зобов`язати Чуднівське відділення поліції Житомирської області, за адресою: 13201, Житомирська обл., м. Чуднів, вул. Соборна, 5., направити у с. Вільху Житомирського району Житомирської області відповідного працівника з метою забезпечити докази шляхом: допиту, в присутності старости Вільшанського старостинського округу Колотюка П.Я., близьких родичів ОСОБА_15 та ОСОБА_12 відносно того, де находились або находяться ОСОБА_15 , та ОСОБА_12 і по даний час; складання акту встановлення факту непроживання (відсутності) за місцем реєстрації ОСОБА_15 , та проживання за адресою АДРЕСА_1 інших осіб; складання акту встановлення факту непроживання (відсутності) за місцем реєстрації ОСОБА_12 , та проживання за адресою АДРЕСА_2 інших осіб. 
Заява обґрунтована тим, що представник позивачів адвокат Борисова Л.В. у своїй позовній заяві стверджує що її пропозиції були направлені 12-ти відповідачам, що могло б свідчити про недосягнення в добровільному порядку угоди про виділ майна, яке є у спільній частковій власності в порядку ст. 364 ЦК України. У своєму відзиві та клопотанні від 28.04.2026 повідомили, що двоє відповідачів: ОСОБА_15 5-ий рік перебуває у дочки на окупованій території Донбасу, а ОСОБА_12 перебуває за кордоном, що робить отримання ними пропозицій представника позивачів фізично неможливим. Повідомлення В.о.Романівського селищного голови від 03.04.2026 року №932 свідчить про те що ОСОБА_15 не знята з обліку і залишилась зареєстрованою за адресою АДРЕСА_1 , а насправді її на території с. Вільха немає, вона на окупованій рф території Донбасу.». ОСОБА_12 не проживає за адресою АДРЕСА_2 , він виїхав за кордон на заробітки ще до початку повномасштабного вторгнення. Згідно ст.364 ЦК України виділ частки в натурі можливий лише за умови попереднього звернення з цією пропозицією до інших співвласників для того щоб врахувати думки та інтереси всіх співвласників. На підставі ч.1 ст.358 та ст. 364 ЦК України, ст.4 ЦПК України, право на звернення до суду виникає лише після відмови інших співвласників від добровільного виділення земельних часток позивачів із спільної часткової власності. Представник позивачів адвокат Борисова Л.В. не дотримала порядку досудового врегулювання спору, якого не могло бути, тому що два співвласники навіть не знали про наміри інших осіб, бо фізично не могли отримати її пропозицію. Дії представника позивачів адвоката Борисової Л.В. підпадають під ознаки зловживання процесуальними правами. Подання завідомо неправдивих відомостей про те, що відповідачі нібито «повідомлені», є введення суду в оману. (ст.43 та ст.44 ЦПК України). Дії позивачів, які знають, що частина співвласників не може захистити свої інтереси, є зловживання правом і порушує принцип добросовісності встановлений ст.3 ЦК України. Згідно ст.13 ЦК України, при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватись від дій, які могли б порушувати права інших осіб. Враховуючи, що ОСОБА_15 перебуває на окупованій території, а ОСОБА_12 за кордоном, вони позбавлені можливості висловити свою позицію, щодо способу виділу часток позивачів. Будь-яке рішення суду без їх належного повідомлення та участі, буде грубим порушенням їх права на мирне володіння майном (ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини). Але представник позивачів стверджує і надає недостовірні докази про те, що вона направила ОСОБА_15 та ОСОБА_12 своє звернення про виділення із спільної часткової власності земельних часток позивачів, а вони отримали її звернення і не погодились з ним, хоча отримання ними пропозицій представника позивачів було фізично неможливим. Тобто, спору між позивачами та цими відповідачами, який має вирішувати суд, точно немає. Згідно із ст.116 ЦПК України, способом забезпечення доказів є, зокрема огляд доказів за їх місцезнаходженням та допит свідків. Є підстави припускати, що засіб доказування може бути втрачений або збирання або подання відповідних доказів стане згодом неможливим чи утрудненим. Необхідність залучення представника поліції обґрунтована потребою офіційної фіксації факту проживання інших осіб за адресами реєстрації відповідачів, що виключає можливість маніпуляцій з поштовою кореспонденцією.
Ухвалою Романівського районного суду Житомирської області від 29 травня 2026 року відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_6  про забезпечення доказів.
Не погодившись із ухвалою суду першої інстанції, ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу у якій просить її скасувати та задовольнити заяву про забезпечення доказів. На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, оскаржувана ухвала є незаконною, необґрунтованою, постановлена з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, що призвело до порушення права відповідачів на захист та порушення фундаментальних засад судочинства. Суд першої інстанції дійшов хибного висновку про те, що «заходи забезпечення, про які просить ОСОБА_6 , не пов`язані з предметом спору, а заявлені вимоги не є предметом доказування». Цей висновок повністю суперечить нормам матеріального права. Предметом розгляду даної справи є виділ часток в натурі із земельних ділянок, що перебувають у спільній частковій власності. Відповідно до ст. 88 Земельного кодексу України, ст. 364 Цивільного кодексу України та ч.1 ст. 626 ЦК України, виділ частки в натурі в судовому порядку можливий виключно у разі недосягнення згоди між усіма співвласниками щодо укладення відповідного договору. Зі змісту вищевказаних норм вбачається, що законодавець вимагає від співвласників, які бажають виділити свої частки із спільної часткової власності, направити повідомлення про свій намір до всіх інших співвласників, що право на звернення до суду виникає виключно за умови, якщо позивач ініціював процедуру добровільного врегулювання (надіслав чітку, зрозумілу пропозицію із зазначенням конкретного варіанту виділу земельної ділянки), а інші співвласники відповідали відмовою або проігнорували її. За відсутності факту неотримання згоди — немає і самого предмета спору, а позов є передчасним та безпідставним. Тобто, обов`язковою умовою та першочерговим предметом доказування у таких справах є факт належного звернення позивачів до кожного із співвласників. Співвласники земельних ділянок — відповідачі ОСОБА_15 та ОСОБА_12 — за вказаними у позові адресами реєстрації (с. Вільха) не проживають понад 5 років. ОСОБА_15 перебуває на тимчасово окупованій території України, а ОСОБА_12 — за кордоном. Відповідно, вони об`єктивно не могли отримати будь-які «пропозиції» від позивачів чи їхнього представника адвоката Борисової Л. В. За відсутності факту отримання ними пропозиції та їхньої відмови — немає самого предмета спору, а позов є штучним та передчасним. Встановлення їхнього дійсного місця перебування — це базовий елемент встановлення істини у справі. Ігнорування ризику втрати доказів та процесуальне шахрайство опонентів - порушення ст. 116 ЦПК України. Згідно з ч. 1, 2 ст. 116 ЦПК України, суд за заявою учасника справи має забезпечити докази, якщо є підстави припускати, що засіб доказування може бути втрачений або збирання чи подання відповідних доказів стане згодом неможливим чи утрудненим. Суд безпідставно знехтував наданими суду суперечливими письмовими доказами, а саме повідомленням В.о. Романівського селищного голови Юрія Чумаченка від 03.04.2026 № 932/04 33; довідкою/відповіддю старости с. Вільха. Додатковим доказом є копії повернутих на адресу ОСОБА_6 30.05.2026 року цінних листів із відмітками оператора поштового зв`язку «Укрпошта» — «не проживає». Крім цього, відповідно до ст.45, ст. 55 Закону України «Про нотаріат», при посвідченні договорів про виділ майна в натурі нотаріус обов`язково перевіряє дійсне волевиявлення та справжність їх підписів у кожного учасника правочину особисто. Навмисне приховування позивачами факту перебування співвласників в окупації та за кордоном має на меті отримання заочного рішення «в тиху», що є грубим порушенням ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини (право на мирне володіння майном). Якщо факт відсутності осіб за місцем реєстрації не зафіксувати судовим актом із залученням поліції зараз, цей доказ буде втрачено у часі, а позивачі використають презумпцію «належного повідомлення» за місцем реєстрації для позбавлення людей їхнього майна. Відмова суду в забезпеченні доказів на ранніх стадіях процесу є прямим обмеженням права на справедливий судовий розгляд (ст. 6 Конвенції про захист прав людини).
18 червня 2026 року представник  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , третьої особи ТОВ «АР Любар» - Борисова Л.В. подала відзив на апеляційну скаргу у якому просить залишити ухвалу Романівського районного суду Житомирської області від 29 травня 2026 року без змін, апеляційну скаргу ОСОБА_6 без задоволення. У відзиві вказує, що зі змісту заяви про забезпечення доказів, заходи забезпечення, про які просить ОСОБА_6 , не пов`язані з предметом спору, а заявлені вимоги не є предметом доказування. Так, предметом розгляду даної справи є виділення в натурі земельних ділянок, а не встановлення факту проживання за місцем реєстрації осіб, як зазначив ОСОБА_6 в поданій заяві, що треба зобов`язати Чуднівське відділення поліції Житомирської області направити у с. Вільху Житомирського району Житомирської області відповідного працівника з метою забезпечити докази шляхом: допиту, в присутності старости Вільшанського старостинського округу ОСОБА_18 , близьких родичів ОСОБА_15 1949 року народження, та ОСОБА_12 відносно того, де знаходились або знаходяться ОСОБА_15 та ОСОБА_12 з 2022 року і по даний час; скласти акт встановлення факту непроживання (відсутності) за місцем реєстрації ОСОБА_15 за адресою АДРЕСА_1 та ОСОБА_12 за адресою АДРЕСА_2 . До того ж, процесуальним порядком та механізмом забезпечення доказів передбачено, що суд (суддя) розглядаючи заяву про забезпечення доказів, має з урахуванням обґрунтування необхідності забезпечення доказів пересвідчитися, зокрема, в тому, що зволікання з цим питанням поставить під загрозу можливість подання доказів у майбутньому (вони можуть бути знищені, пошкоджені, втратити свою доказову цінність, тощо). В свою чергу, в поданій заяві про забезпечення доказів заявник не надав доказів можливих ризиків чи загроз того, що засоби доказування можуть бути втрачені чи їх подання стане згодом неможливим або утрудненим. Вказує, що співвласники земельних ділянок з кадастровими номерами 1821481000:13:000:0002 та 1821481000:15:000:0125 не укладався договір про спільне володіння та користування цих земельних ділянок, відповідно згода на таке користування та використання не досягнута та не може бути досягнута, зважаючи на різне бачення спільної часткової власності та порядку користування такою власністю зі сторони позивачів та їх апонентів. У частинах першій, третій статті 364 ЦК України визначено, що співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. При цьому, стаття 364 ЦК України не визначає порядку повідомлення інших співвласників про бажання виділити свою власність в натурі зі спільної часткової власності та/або підстави виникнення права на такий виділ, оскільки правова складова володіння, користування та розпорядження власним майном є невід`ємною частиною гарантованого Державою Україна права власності. Таким чином, право співвласника у спільній частковій власності отримати належну йому частку у спільному майні шляхом виділу в натурі, у даному конкретному випадку, є безумовним. Зважаючи на ту обставину, що законодавець не вимагає направлення повідомлення про намір здійснити виділ іншим співвласникам спільної часткової власності, але з метою забезпечення можливості у добровільному порядку вирішення цього питання представником позивачів у вересні 2025 року були направлені відповідачам у цій справі через АТ «Укрпошта» пропозиції добровільного виділу належних для них часток у земельних ділянках. Кореспонденція направлялась простими листами і квитанції, що додані до матеріалів позовної заяви підтверджують відправку загалом, а не кількісно та адресно, що передбачається у разі відправлення рекомендованого листування. Отримання чи не отримання відповідачами, пропозиції представника позивачів у 2025 році не може перешкоджати праву позивачів на звернення до суду з питанням виділу в натурі часток земельних ділянок та розгляду таких позовних вимог в судовому порядку. Відповідно до статті частини першої статті 27 ЦПК України позови до фізичної особи пред`являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або перебування, якщо інше не передбачено законом. Частина дев`ята та десята статті 28 ЦПК України позови до відповідача, місце реєстрації проживання або перебування якого невідоме, пред`являються за місцезнаходженням майна відповідача чи за останнім відомим зареєстрованим його місцем проживання або перебування чи постійного його заняття (роботи). Позови до відповідача, який не має в Україні місця проживання чи перебування, можуть пред`являтися за місцезнаходженням його майна або за останнім відомим зареєстрованим місцем його проживання чи перебування в Україні. Таким чином, у позовній заяві, на дотримання вимог ст. 27 та ст. 28 ЦПК України зазначені зареєстровані у встановленому законом порядку місця проживання відповідачів ОСОБА_15 та ОСОБА_12 , а також місцезнаходження належного для них майна Тобто зі співвласників земельних право жодного ділянок 1821481000:13:000:0002 та 1821481000:15:000:0125, що зазначені у позові у якості відповідачів зберігається в повному обсязі незалежно від виділу для позивачів часток у земельних ділянках в натурі.
Перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.
Відмовляючи у задоволенні заяви про забезпечення доказів, суд першої інстанції дійшов висновку, що заходи забезпечення доказів, про які просить ОСОБА_6 , не пов`язані з предметом спору, а заявлені вимоги не є предметом доказування. 
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду, виходячи з наступного.
Так, приписами частин 1, 2, 3 ст. 116 ЦПК України встановлено, що суд за заявою учасника справи або особи, яка може набути статусу позивача, має забезпечити докази, якщо є підстави припускати, що засіб доказування може бути втрачений або збирання або подання відповідних доказів стане згодом неможливим чи утрудненим.
Способами забезпечення судом доказів є допит свідків, призначення експертизи, витребування та (або) огляд доказів, у тому числі за їх місцезнаходженням, заборона вчиняти певні дії щодо доказів та зобов`язання вчинити певні дії щодо доказів. У необхідних випадках судом можуть бути застосовані інші способи забезпечення доказів, визначені судом.
Заява про забезпечення доказів може бути подана до суду як до, так і після подання позовної заяви.
Згідно із вимог п.п. 4, 5 ч. 1 ст. 117 ЦПК України у заяві про забезпечення доказів повинні бути вказані докази, забезпечення яких є необхідним, а також обставини, для доказування яких вони необхідні, а також обґрунтування необхідності забезпечення таких доказів.
Отже, забезпечення доказів - це вжиття судом заходів, направлених на закріплення і збереження доказів. Підставою забезпечення доказів є обґрунтоване припущення заявника, що невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим збирання чи подання доказів або засіб доказування може бути втрачений.
Забезпечення доказів - це оперативне закріплення у встановленому цивільним процесуальним законом порядку відомостей про факти, яке вчиняється суддею з метою використання їх як доказів при розгляді та вирішенні цивільних справ у суді. Забезпечення доказів у жодному випадку не можна ототожнювати із їх дослідженням або оцінкою. Єдина мета забезпечення доказів це їх фіксація для забезпечення можливості їх дослідження та оцінки при подальшому розгляді справи.
Розглядаючи заяву про забезпечення доказів, суд має з урахуванням обґрунтування необхідності забезпечення доказів пересвідчитися, зокрема, в тому, що зволікання з цим питанням поставить під загрозу можливість подання доказів у майбутньому (вони можуть бути знищені, пошкодженні, витратити свою доказову цінність тощо).
Системний аналіз норм статей 116 та 117 ЦПК України дає підстави вважати, що необхідність забезпечення доказів виникає, якщо є підстави припускати, що засіб доказування може бути втрачений або збирання або подання відповідних доказів стане згодом неможливим чи утрудненим.
Процесуальний механізм забезпечення доказів, зокрема шляхом їх витребування, призначений для того, щоб отримати/зберегти ті докази, щодо яких існують достатні підстави вважати, що з часом їх може бути безповоротно втрачено. Тобто забезпечення доказів це механізм не лише здобути докази, які стосуються предмета доказування і мають значення/потрібні для вирішення справи, а й насамперед запобігти їх імовірній втраті у майбутньому. Щодо останнього, то ризик такої втрати повинен ґрунтуватися на об`єктивних фактах і тільки в сукупності усіх наведених умов суд може вжити заходів для забезпечення доказів. Такий правовий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 901/845/18.
При вирішенні питання про забезпечення доказів суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення доказів; забезпечення збалансованості прав та інтересів сторін; наявності взаємозв`язку між забезпеченням доказів, витребуванням певної інформації, і предмету позовних вимог, а також запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб учасників даного судового процесу, а також те, що є наявні підстави вважати, що засіб доказування може бути втрачений або збирання або подання відповідних доказів стане згодом неможливим чи утрудненим.
Поряд з цим, під час розгляду заяви про забезпечення доказів шляхом їх витребування мають бути наявні підстави вважати, що відповідні документи перебувають або можуть перебувати у володінні відповідної фізичної або юридичної особи з метою дієвості такого заходу, оскільки ухвала про забезпечення доказів шляхом їх витребування є виконавчим документом та виконується негайно в порядку, встановленому для виконання судових рішень (ч. 11 ст. 118 ЦПК України).
У поданій заяві про забезпечення доказів, ОСОБА_6 просив зобов`язати Чуднівське відділення поліції Житомирської області, за адресою: 13201, Житомирська обл., м. Чуднів, вул. Соборна, 5., направити у с. Вільху Житомирського району Житомирської області відповідного працівника з метою забезпечити докази шляхом: допиту, в присутності старости Вільшанського старостинського округу ОСОБА_18 , близьких родичів ОСОБА_15 та ОСОБА_12 відносно того, де находились або находяться ОСОБА_15 , та ОСОБА_12 і по даний час; складання акту встановлення факту непроживання (відсутності) за місцем реєстрації ОСОБА_15 , та проживання за адресою АДРЕСА_1 інших осіб; складання акту встановлення факту непроживання (відсутності) за місцем реєстрації ОСОБА_12 , та проживання за адресою АДРЕСА_2 інших осіб. 
В той же час, предметом розгляду даної справи є виділення часток в натурі із земельних ділянок, що перебувають у спільній частковій власності та припинення права спільної часткової власності.
Тому суд першої інстанції правильно вважав, що заходи забезпечення доказів, про які просить ОСОБА_6 не пов`язані з предметом спору, а заявлені вимоги не є предметом доказування.
З огляду на наведене, виходячи зі змісту поданої заяви про забезпечення доказів та доводів, наведених заявником в її обґрунтування, в межах заявлених позовних вимог суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку, що заява ОСОБА_6 про забезпечення доказів не підлягає задоволенню.
Доводи, наведені на обґрунтування апеляційної скарги, не можуть бути підставою для скасування ухвали суду першої інстанції, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи й зводяться до неправильного тлумачення норм процесуального права.
З урахуванням викладеного, колегія суддів дійшла висновку про те, що оскаржувана ухвала постановлена без порушень норм процесуального права, а доводи скарги не знайшли свого підтвердження у матеріалах справи.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Оскільки суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, то відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.

Керуючись статтями 259, 268, 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,
у х в а л и в :
Апеляційну скаргу ОСОБА_6  залишити без задоволення.
Ухвалу Романівського районного суду Житомирської області від 29 травня 2026 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та не підлягає оскарженню в касаційному порядку. 
Дата складення повного судового рішення 07 липня 2026 року.

Головуючий Т.М. Павицька

Судді К.В. Шалота 

А.М. Шевчук