Справа № 199/9679/24
(2/199/377/26) 

РІШЕННЯ
Іменем України

02.07.2026 

Амур-Нижньодніпровський районний суд міста Дніпра в складі: 
головуючого судді Спаї В.В., 
секретар судового засідання Воробйов О.С., 
у відсутності учасників справи, 
розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Дніпрі у порядку загального позовного провадження (заочний розгляд справи ) цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , де третя особа Управління у справах дітей адміністрації Амур-Нижньодніпровського району Дніпровської міської ради, про встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини та зобов`язати вчинити певні дії, 

ВСТАНОВИВ:

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що після розірвання шлюбу між його батьками він разом із молодшою сестрою проживав із матір`ю, втім, з 27 вересня 2019 р. після конфлікту з матір`ю він почав постійно проживати разом із батьком за адресою: АДРЕСА_1 , перебуває виключно на його вихованні та матеріальному забезпеченні. Позивач посилається на те, що зазначені обставини підтверджуються актами обстеження умов проживання, актами з`ясування думки дитини, висновком органу опіки та піклування щодо доцільності визначення його місця проживання разом із батьком, а також постановою Дніпровського апеляційного суду від 03.02.2022 р., якою з його матері на користь батька стягнуто аліменти на утримання позивача. Як зазначається позивачем при зверненні до суду, після введення в Україні воєнного стану його мати разом із молодшою донькою виїхала до Федеративної Республіки Німеччина, де проживає й дотепер, тоді як він продовжує проживати разом із батьком, який його самостійно утримує; окрім того, позивач вказує, він є студентом першого курсу денної форми навчання факультету прикладних комп`ютерних технологій Українського державного університету науки і технологій, навчається на контрактній основі до 30 червня 2028 р., не має самостійного заробітку чи іншого джерела доходу та повністю перебуває на утриманні батька, відповідач належним чином не виконує обов`язок зі сплати аліментів, у зв`язку з чим утворилась заборгованість. 
Позивач просив суд встановити факт перебування його (дитини) на самостійному вихованні та утриманні свого батька ОСОБА_3 , а також зобов`язати останнього утримувати його до завершення навчання в Українському державному університеті науки і технологій, а саме до 30 червня 2028 р. 
Суд ухвалює рішення на підставі ч. 1 ст. 280 ЦПК України. 
Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини.
Як встановлено судом на підставі доказів, наданих у порядку ст.ст. 76–80 ЦПК України, ОСОБА_3 та ОСОБА_2 є батьками ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується відповідним свідоцтвом про народження; шлюб між батьками позивача припинений в результаті його розірвання на підставі рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 25.05.2015 у цивільній справі № 199/19/15-ц за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу. 
Відповідач є платником аліментів на утримання позивача: постановою Дніпровського апеляційного суду від 03.02.2022 у цивільній справі №199/7768/20 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання дитини рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 21 жовтня 2021 р. скасовано та ухвалено нове рішення, яким позовні вимоги задоволено.
Відповідач має заборгованість зі сплати аліментів за виконавчим листом № 199/7768/20, виданим 24.03.2022 Амур-Нижньодніпровським районним судом м. Дніпропетровська, про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 аліментів на утримання ОСОБА_1 у розмірі 1/4 частини усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 19 листопада 2020 року до досягнення дитиною повноліття, про що суду надано довідку, згідно з якою станом на жовтень 2024 р. розмір заборгованості складає 55 164,25 грн. 
Висновком органу опіки та піклування адміністрації Амур-Нижньодніпровського району Дніпровської міської ради від 23.02.2021 №4-5/64 визначено доцільність місця проживання ОСОБА_1 разом із батьком ОСОБА_3 .
Позивач є повнолітнім та продовжує навчання; відповідно до довідки № 240624 від 02.09.2024 з місця навчання, ОСОБА_1 є студентом Українського державного університету науки і технологій, навчається за денною формою навчання з 01.09.2024, а строк завершення здобуття освіти визначений до 30.06.2028.
Суду надані акти обстеження умов проживання від 15.11.2019, 14.07.2021 та 11.07.2024 р.р., складені Службою у справах дітей адміністрації Амур-Нижньодніпровського району Дніпровської міської ради, а також акти з`ясування думки дитини, відповідно до яких ОСОБА_1 висловив бажання проживати разом із батьком. 
Витрати по оплаті навчання позивача несе його батько, про що суду надані письмові докази. 
Правовідносини між учасниками справи виникли з захисту прав позивача на утримання до закінчення навчання та встановлення факту, що має юридичне значення. зокрема, виховання та утримання батьком. 
Дослідив докази в межах заявлених суду позовних вимог, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову повністю, враховуючи наступне. 
Стосовно вимоги позову про встановлення факту перебування позивача на самостійному вихованні та утриманні свого батька ОСОБА_3 , то відмовляючи в її задоволенні, суд керується наступним. 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Статтею 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. 
Частиною першою статті 121 СК України передбачено, що права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу.
Статтею 141 СК встановлено рівність прав та обов`язків батьків щодо дитини. Зокрема, визначено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу. 
Згідно з положеннями частини другої статті 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. 
Відповідно до частин першої – четвертої статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню. 
Відповідно до статті 15 СК України сімейні обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути перекладені на іншу особу.
У частині четвертій статті 15 СК України визначено, що невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку може бути підставою для застосування наслідків, установлених цим Кодексом або домовленістю (договором) сторін. 
Так, ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини є самостійною підставою для позбавлення батьківських прав (стаття 164 СК України). 
Отже, з настанням певних юридичних фактів, що підтверджуються певними актами, обсяг батьківських прав може обмежуватися або припинятися. 
Відтак, для підтвердження самостійного виховання дитини батьком необхідне існування (настання) обставин, у силу яких обсяг прав матері обмежується або припиняється. 
Оскільки в СК України чітко встановлено, що сімейні права та обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути передані іншій особі, можна констатувати, що в силу настання певних юридичних фактів (дій чи подій), які мають бути підтверджені виключно актами цивільного стану (свідоцтво про смерть) чи рішенням суду (про позбавлення батьківських прав, визнання недієздатним, померлим, безвісно відсутнім) та позбавляють особу користуватися батьківською правосуб`єктністю, такі права та обов`язки припиняються та не потребують додаткового підтвердження того, що один із батьків самостійно виконує їх. 
СК України не встановлено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини. Так само як визначена частиною першою статті 15 СК України «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від сімейних обов`язків, якими є, зокрема, обов`язки щодо виховання дитини. 
Частиною першою статті 152 СК України встановлено, що право дитини на належне батьківське виховання забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом.
Відповідно до частин третьої, четвертої статті 155 СК України відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. 
Доведення факту одноосібного виховання дитини батьком пов`язане з настанням (існуванням) обставин, за яких мати не виконує своїх батьківських обов`язків щодо дитини, стосується зміни обсягу сімейних прав або невиконання одним із батьків батьківських обов`язків (у тому числі умисного) та безумовно впливає на права й інтереси самої дитини, а також зумовлює відповідні правові наслідки, визначені законом. 
Оскільки сімейним законодавством не передбачено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини, а визначена частиною першою статті 15 СК України «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від них, зокрема від обов`язків щодо виховання дитини, то факт одноосібного виховання дитини одним із батьків може бути встановлений судом як одна з обставин, що складає предмет доказування у спорі між батьками дитини щодо виконання ними обов`язків з виховання дитини. 
Зазначений правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 11 вересня 2024 р. у справі № 201/5972/22.
Отже, чинним СК України визначені обов`язки батьків відносно саме дитини, якою в розумінні ст. 6 СК України має особа до досягнення нею повноліття. 
Як встановлено судом позивач є повнолітнім та з боку батька обов`язок щодо утримання повнолітнього сина, який продовжує навчання, виконується добровільно. 
Відтак, оскільки обов`язок матері, батька утримувати дитину та його виконання покладається Сімейним Кодексом відносно саме дитини, а позивач є повнолітньою особою, обраний позивачем спосіб захисту не є належним, тому підстави для задоволення даної вимоги позову відсутні. 

Відмовляючи в задоволенні іншої вимоги позову - про зобов`язання відповідача утримувати позивача до завершення його навчання в Українському державному університеті науки і технологій, а саме до 30 червня 2028 р., суд керується наступним. 
Відповідно до статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
У частині першій статті 2 ЦПК України вказано, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
За частиною першою статті 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках.
Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке; порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково. 
Позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначає порушене, невизнане чи оспорюване право або охоронюваний законом інтерес, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову.
При цьому, відсутність (недоведеність) порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин (постанова Верховного Суду від 29 червня 2021 року в справі № 916/2040/20).
Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені частиною другою статті 16 ЦК України.
Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.
Під час оцінки обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.
Право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним (постанова Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17).
Застосування будь-яких засобів правового захисту матиме сенс лише за умови, що обрані суб`єктом порушеного права способи захисту відповідають вимогам закону та є ефективними.
Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. 
Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб твердження позивача про порушення було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.
Отже, захисту підлягає наявне законне порушене право (інтерес) особи, яка є суб`єктом (носієм) порушених прав чи інтересів та звернулася за таким захистом до суду. Тому для того, щоб особі було надано судовий захист, суд встановлює, чи особа дійсно має порушене право (інтерес), і чи це право (інтерес) порушено відповідачем. 
Як встановлено судом, позивач при зверненні до суду з даним позовом, не обґрунтував, яке його суб`єктивне право чи охоронюваний законом інтерес порушено або не визнається особою, до якої пред`явлено позов. 
Разом із цим, позивачем не надано належних та достатніх, достовірних та допустимих доказів на підтвердження порушення певних прав (інтересів) позивача діями відповідача ОСОБА_3 , враховуючи той факт, що позивачем самостійно наголошується в позовній заяві на тому, що він перебуває саме на утриманні батька, мешкає з ним за однією адресою поспіль декілька років та останнім вказаний обов`язок виконується добровільно. 
За статтями 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (стаття 80 ЦПК України).
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).
Верховний Суд наголосив на необхідності застосування категорій стандартів доказування та відзначив, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно він не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17). Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).
Оскільки відсутність порушеного права є самостійною підставою для відмови у позові, для суду наявні підстави для відмови в задоволенні зазначеної вище вимоги позову повністю. 

Щодо розподілу судових витрат. 
Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
При зверненні до суду позивач сплатив судовий збір в розмірі 1 211 грн. 20 коп.
Оскільки в задоволенні позову відмовлено повністю, судові витрати, пов`язані зі сплатою судового збору підлягають віднесенню на рахунок позивача. 
Керуючись ч. 1 та ч. 3 ст. 3, ст.ст. 12, 13, ч. 1 та п. 2 ч. 2 ст. 19, ст.ст. 23, 89, ч. 1 ст. 141, п. 2 ч. 1 та ч. 3 ст. 258, ст.ст. 264-265, 273, 280-282 ЦПК України, суд 

УХВАЛИВ: 
В задоволенні позову відмовити повністю. 
Судові витрати віднести на рахунок позивача. 

Дата складення повного судового рішення 13.07.2026 р. 

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.
Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
Рішення може бути оскаржено позивачем в апеляційному порядку безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. 
У разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. 
Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя В.В.Спаї