ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 вересня 2026 року 
м. Київ

cправа № 910/6008/26 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Бенедисюка І. М. (головуючого), Власова Ю. Л., Малашенкової Т. М.,
розглянув у порядку письмового провадження касаційну скаргу Антимонопольного комітету України
на ухвалу Господарського суду міста Києва від 27.05.2026 та
постанову Північного апеляційного господарського суду від 06.07.2026
у справі за позовом Антимонопольного комітету України
до Міністерства юстиції України
про визнання протиправною та скасування постанови органу державної виконавчої служби.

ІСТОРІЯ СПРАВИ
1. Стислий зміст позовних вимог
1.1. Антимонопольний комітет України (далі - АМК, Комітет, позивач, скаржник) звернувся до суду з позовом до Міністерства юстиції України (далі - Мінюст, відповідач) про визнання протиправними дій державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Мінюсту (далі - ВДВС) Яковенка Владислава Андрійовича (далі - виконавець) щодо закінчення виконавчого провадження ВП №79959918 та скасування постанови виконавця від 13.03.2026 про закінчення виконавчого провадження № 79959918.

1.2. На обґрунтування заявлених вимог Комітет зазначає, що 04.11.2025 на виконання рішення тимчасової адміністрації колегії АМК від 03.06.2025 №5-р/тк виданий наказ № 142-Ю/25 про зобов`язання Департаменту економіки і міжнародних відносин Харківської обласної державної адміністрації (далі - Департамент) припинити порушення, що полягає у визначенні автомобільних перевізників на автобусних маршрутах загального користування, що не виходять за межі Харківської області (внутрішньо-обласні маршрути), без проведення конкурсу відповідно до чинного законодавства.

1.3. Наказ відповідно до положень пункту 7 частини першої статті 3 Закону України "Про виконавче провадження" пред`явлений для примусового виконання до ВДВС. Постановою ВДВС від 09.01.2026 відкрито виконавче провадження ВП №79959918 з виконання наказу, а постановою від 13.03.2026 закінчено ВП №79959918 з виконання наказу на підставі пункту 9 частини першої статті 39 Закону України "Про виконавче провадження" у зв`язку із фактичним виконанням у повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом.

1.4. Комітет вважає, що рішення № 5-р/тк Департаментом не було виконано у повному обсязі, а виконавцем в порушення вимог закону безпідставно закінчено ВП №79959918 з виконання наказу.

1.5. За наведеного Комітет вважає, що дії виконавця щодо закінчення ВП №79959918 є протиправними, а прийнята ним постанова від 13.03.2026 про закінчення виконавчого провадження №79959918 підлягає скасуванню.

1.6. Комітет посилається на положення Закону України "Про Антимонопольний комітет України", відповідно до якого саме АМК є державним органом, уповноваженим здійснювати контроль за дотриманням законодавства про захист економічної конкуренції, у т.ч. і щодо виконання його рішень. Комітет із посиланням на положення Порядку контролю за виконанням рішень органів Комітету, затвердженого наказами Комітету від 18.03.2024 № 27-ОД та від 30.12.2010 №158 наголошує на тому, що перевірка фактичного виконання зобов`язальної частини рішення Комітету належить виключно до компетенції АМК.

2. Короткий зміст оскаржуваних судових рішень
2.1. Господарський суд міста Києва ухвалою від 27.05.2026 у справі № 910/6008/26 (суддя Андреїшина І. О.) відмовив у відкритті провадження за позовом АМК до Мінюсту про визнання протиправною та скасування постанови органу державної виконавчої служби, на підставі пункту 1 частини першої статті 175 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України).

2.2. Північний апеляційний господарський суд постановою від 06.07.2026 (колегія суддів: Євсіков О. О., Корсак В. А., Алданова С. О.), ухвалу суду першої інстанції залишив без змін.

2.3. Відмовляючи у відкритті провадження суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний господарський суд, виходив із того, що спірному випадку Комітет звертається з позовом до Мінюсту про визнання протиправними дій державного виконавця та скасування постанови державного виконавця, а тому, предметом спору є оскарження владних управлінських рішень / дій суб`єкта владних повноважень, здійснених під час примусового виконання. 

2.4. За наведеного, суди з посиланням на положення частини другої статті 74 статті Закону України "Про виконавче провадження" виснували про те, що між сторонами спору виник публічно-правовий спір, який підпадає під юрисдикцію адміністративних судів відповідно до статті 19 Кодексу адміністративного судочинства України.

3. Стислий виклад вимог касаційної скарги
3.1. Комітет звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить: скасувати ухвалу Господарського суду міста Києва від 27.05.2026 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 06.07.2026 у справі № 910/6008/26 та прийняти нове рішення, яким направити справу до суду першої інстанції для прийняття рішення про відкриття провадження у справі.

4. АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
4.1. Доводи особи, яка подала касаційні скарги
4.1.1. Касаційна скарга Комітету подана на підставі абзацу 2 частини другої статті 287 ГПК України. У касаційній скарзі Комітет вказує порушення судами першої та апеляційної інстанції норм процесуального права. 

4.1.2. За доводами скаржника, ухвалюючи оскаржувані судові рішення, суди першої та апеляційної інстанції допустили порушення норм процесуального права, зокрема, пункту 7 частини першої статті 20 ГПК України. Висновки судів мають формальний характер, які ґрунтуються тільки факті того, що державний виконавець реалізує владні управлінські функції у виконавчому провадженні. Натомість судами проігноровано саму суть оскаржуваної постанови ВДВС, яка містить висновок щодо виконання рішення Комітету, як уповноваженого органу, у сфері захисту економічної конкуренції. Водночас положення пункту 7 частини першої статті 20 ГПК України підтверджують підсудність цього спору саме господарському суду.

4.1.3. Позивач наголошує, що суди у вирішенні питання щодо юрисдикції цього спору не врахували висновків Великої Палати Верховного Суду, які викладені у постановах від 24.04.2019 у справі № 820/2953/18, від 02.07.2019 у справі №910/23000/17, від 03.07.2019 у справі № 922/3506/18, від 13.11.2019 у справі № 640/2475/19, зокрема, в частині того, що спори, які виникають з відносин, пов`язаних із захистом економічної конкуренції, обмеженням монополізму в господарській діяльності, захистом від недобросовісної конкуренції, підлягають розгляду в порядку господарського судочинства і не можуть розглядатися за правилами адміністративного судочинства.

4.1.4. Із посиланням на численні висновки Великої Палати Верховного Суду, скаржник наголошує на тому, що виконання рішення органу АМК не є окремими адміністративними правовідносинами, відокремленими від справи про порушення законодавства про захист економічної конкуренції. Виконання Рішення АМК є завершальною стадією реалізації владних повноважень Комітету щодо припинення порушення законодавства про захист економічної конкуренції.

4.1.5. Посилаючися на зміст статей 3, 7 Закону України "Про Антимонопольний комітет України" та статей 35, 48, 56 Закону України "Про захист економічної конкуренції" позивач вказує, що суди у вирішенні питання юрисдикції цього спору не врахували, що у спірному випадку дії державного виконавця не є самостійними, а спір правова природа цього спору полягає в наявності та/або фактичному припинені порушення суб`єктом господарювання вимог законодавства про захист економічної конкуренції. 

4.1.6. За твердженням скаржника, оскільки вирішення питання щодо законності / незаконності постанови державного виконавця у цій справі не зводиться виключно до перевірки дотримання ним вимог Закону України "Про виконавче провадження", а оцінка законності його дій потребує застосування положень законодавства про захист економічної конкуренції та аналізу змісту рішення органу АМК, а також перевірки його фактичного виконання. Визначальним у цьому спорі є факт здійснення виконавчого провадження як такого, а саме встановлення обставин, пов`язаних із виконанням рішення органу АМК у справі про порушення законодавства про захист економічної конкуренції. 

4.1.7. Тобто, у спірному випадку саме предмет спірних правовідносин, а формальний факт участі державного виконавця, як суб`єкта владних повноважень, визначає належність цього спору до категорії спорів, пов`язаних із захистом економічної конкуренції у розумінні пункту 7 частини першої статті 20 ГПК України.

4.2. Позиція інших учасників справи
4.2.1. Мінюст у відзиві на касаційну скаргу Комітету заперечує проти його доводів та просить залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін.

5. Порядок та межі розгляду справи судом касаційної інстанції
5.1. Відповідно до частини першої статті 300 ГПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

5.2. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази (частина друга статті 300 ГПК України).

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
6. Джерела права. Оцінка аргументів учасників справи та висновків попередніх судових інстанцій
6.1. Верховний Суд звертає увагу на те, що касаційне провадження у справах залежить виключно від доводів та вимог касаційної скарги, які наведені скаржниками і стали підставою для відкриття касаційного провадження.

6.2. Предметом касаційного перегляду у цій справі є ухвала суду першої інстанції, яка залишена без змін постановою апеляційного господарського суду, про відмову у відкритті провадження у цій справі на підставі пункту 1 частини першої статті 175 ГПК України.

6.3. У вирішенні доводів касаційної скарги Верховний Суд враховує такі фактичні обставини спору, встановлені судами першої та апеляційної інсатнції:
- на виконанні у ВДВС перебувало виконавче провадження №79959918 з примусового виконання наказу №142-Ю/25, виданого 04.11.2025 Комітетом про зобов`язання Департаменту припинити порушення, що полягає у визначенні автомобільних перевізників на автобусних маршрутах загального користування, що не виходять за межі Харківської області (внутрішньообласні маршрути), без проведення конкурсу відповідно до чинного законодавства;
- листом №11.02-09/1181 від 27.02.2026 Департамент повідомив ВДВС про виконання рішення;
- 13.03.2026 виконавець виніс постанову про закінчення виконавчого провадження ВП №79959918 у зв`язку із фактичним виконанням рішення Комітету, яке підлягало виконанню;
- вважаючи, що рішення АМК № 5-р/тк виконано Департаментом у неповному обсязі, Комітет звернувся до господарського суду з вимогою визнати протиправними дії державного виконавця щодо закінчення виконавчого провадження ВП № 79959918 та скасувати постанову державного виконавця від 13.03.2026 про закінчення виконавчого провадження № 79959918.

6.4. Зміст оскаржуваних судових рішень свідчить, що суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, дійшов висновків про відсутність підстав для віднесення спору у цій справі до юрисдикції господарських судів.

6.5. Зокрема, за висновками судів, з огляду на положення частини другої статті 74 статті Закону України "Про виконавче провадження" спір підпадає під юрисдикцію адміністративних судів та має вирішуватися за правилами Кодексу адміністративного судочинства України з урахуванням положень статті 19 цього Кодексу.

6.6. Надаючи оцінку доводам касаційної скарги Комітету та висновкам судів у оскаржуваних судових рішеннях Верховний Суд зазначає таке.

6.7. За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

6.8. Поняття "суд, встановлений законом" стосується не лише правової основи існування суду, але й дотримання ним норм, які регулюють його діяльність (пункт 24 рішення Європейського суду з прав людини від 20.07.2006 у справі "Сокуренко і Стригун проти України", заяви № 29458/04 та № 29465/04).

6.9. Статтею 125 Конституції України визначено, що судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом.

6.10. З метою якісної та чіткої роботи судової системи міжнародне і національне законодавство передбачає принцип спеціалізації судів.

6.11. Велика Палата Верховного Суду неодноразово наводила критерії розмежування судової юрисдикції. Такими критеріями є передбачені законом умови, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, як-то суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин. 

6.12. Крім того Велика Палата Верховного Суду у своїх постановах від 12.01.2021 у справі № 127/21764/17, від 23.03.2021 у справі № 367/4695/20, від 27.03.2019 у справі № 638/14011/16-ц, від 19.06.2019 у справі № 826/5806/17, від 13.03.2019 у справі № 202/30/17 та інших, зазначала, зокрема, що таким критерієм може бути пряма вказівка у законі на вид судочинства, в якому розглядається визначена категорія справ.

6.13. У пунктах 37 - 39 постанови від 23.11.2021 у справі № 175/1571/15 Велика Палата Верховного Суду наголосила на тому, що предметна юрисдикція - це розмежування компетенції цивільних, кримінальних, господарських та адміністративних судів. Кожен суд має право розглядати і вирішувати тільки ті справи (спори), які віднесені до його відання законодавчими актами, тобто діяти в межах встановленої компетенції.
Для вирішення питання про розмежування компетенції судів щодо розгляду адміністративних і цивільних справ недостатньо застосування виключно формального критерію - визначення складу учасників справи. Визначальною ознакою для правильного вирішення спору є характер правовідносин, з яких виник спір. При визначенні предметної та/або суб`єктної юрисдикції справ суди повинні виходити із прав та/або інтересів, за захистом яких звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, їх змісту та правової природи.

6.14. Суд враховує та зазначає, що відповідно до положень статті 19 Кодексу адміністративного судочинства України публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

6.15. Юрисдикція адміністративних судів поширюється на правовідносини, що виникають, зокрема, у зв`язку зі здійсненням суб`єктом владних повноважень владних управлінських функцій; на публічно-правові спори, у тому числі на спори фізичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень, дій чи бездіяльності крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом установлено інший порядок судового провадження (частина перша, пункт 1 частини другої статті 19 Кодексу адміністративного судочинства України).

6.16. У пункті 7 частини першої статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що суб`єкт владних повноважень - це орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.

6.17. Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 23.11.2021 у справі № 175/1571/15 викладала висновки стосовно терміну "публічно-владні управлінські функції" та зазначила, зокрема, що зміст цього поняття полягає в наявності у суб`єкта суспільно необхідних для невизначеного або певного кола осіб повноважень застосовувати надану йому владу, за допомогою якої впливати на розвиток правовідносин, а "управлінські функції" - це основні напрямки діяльності органу влади, його посадової чи службової особи або іншого уповноваженого суб`єкта, спрямовані на управління діяльністю підлеглого суб`єкта.

6.18. За наведеного Велика Палата Верховного Суду зазначила, що відтак до справ адміністративної юрисдикції віднесені, зокрема, публічно-правові спори, ознакою яких є не лише спеціальний суб`єктний склад, але і їх виникнення з приводу виконання чи невиконання суб`єктом владних повноважень владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення та/або спір, який виник між двома чи більше суб`єктами стосовно їх прав та обов`язків у правовідносинах, у яких хоча б один суб`єкт законодавчо вповноважений владно керувати поведінкою іншого (інших) суб`єкта (суб`єктів), а останній (останні) відповідно зобов`язаний (зобов`язані) виконувати вимоги та приписи такого суб`єкта владних повноважень тощо.

6.19. Верховний Суд зазначає, що за змістом частин першої, другої статті 4 ГПК України право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. Юридичні особи та фізичні особи-підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

6.20. Предметна та суб`єктна юрисдикція господарських судів, тобто сукупність повноважень господарських судів щодо розгляду справ, віднесених до їх компетенції, визначена статтею 20 ГПК України.

6.21. За положеннями частини першої статті 20 ГПК України, господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема: справи у спорах, що виникають з відносин, пов`язаних із захистом економічної конкуренції, обмеженням монополізму в господарській діяльності, захистом від недобросовісної конкуренції, в тому числі у спорах, пов`язаних з оскарженням рішень Антимонопольного комітету України, а також справи за заявами, клопотаннями органів Антимонопольного комітету України з питань, віднесених законом до їх компетенції, крім спорів, які віднесені до юрисдикції Вищого суду з питань інтелектуальної власності (пункт 7 частини першої цієї статті).

6.22. Отже, ознаками спору, на який поширюється юрисдикція господарського суду, є наявність між сторонами господарських відносин, врегульованих Цивільним та Господарським кодексами України, іншими актами господарського і цивільного законодавства, і спору про право, що виникає з відповідних відносин, наявність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення спору господарським судом, відсутність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення такого спору судом іншої юрисдикції. Така правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 13.02.2019 у справі № 910/8729/18.

6.23. У справі, що переглядається, Комітет, як державний орган із спеціальним статусом, який уповноважений здійснювати контроль за дотриманням законодавства про захист економічної конкуренції, у т.ч. і щодо виконання його рішень, звернувся до господарського суду з позовом у цій справі щодо неправомірності дій виконавця у виконанні його наказу, виданого на виконання його рішення про порушення законодавства про захист економічної конкуренції. Тобто вимоги у цій справі стосуються вимог органу АМК з порушених у його заяві питань, віднесених законом до його компетенції.

6.24. Суди у вирішенні питання щодо юрисдикції цього спору не врахували, що згідно зі статтею 1 Закону України "Про Антимонопольний комітет України" Комітет є державним органом зі спеціальним статусом, метою діяльності якого є забезпечення державного захисту конкуренції у підприємницькій діяльності та у сфері державних закупівель.

6.25. Водночас положеннями частини другої статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що законом може бути передбачено вирішення певних категорій публічно-правових спорів у порядку іншого судочинства.

6.26. Суд враховує та зауважує, що у цьому спорі Комітет фактично реалізує повноваження органу державної влади щодо розгляду заяв і справ про порушення законодавства щодо захисту економічної конкуренції, а тому у спірних відносинах спеціальним законом є Закон України "Про захист економічної конкуренції", який визначає правові засади підтримки та захисту економічної конкуренції, обмеження монополізму в господарській діяльності і спрямований на забезпечення ефективного функціонування економіки України на основі розвитку конкурентних відносин, і саме його положеннями встановлений інший порядок судового вирішення спорів за участю органів Комітету.

6.27. Вказане вище також підтверджується змістом пункту 7 частини першої статті 20 ГПК України.

6.28. Наведені вище норми чинного законодавства прямо передбачають вирішення такого спору господарським судом, тобто законом установлено інший порядок судового провадження щодо рішень Комітету за його заявами і клопотаннями та його органів, з питань, віднесених законом до їх компетенції, ніж Кодексу адміністративного судочинства України, а тому останній не поширює свою дію на спірні відносини.

6.29. З огляду на наведене Верховний Суд не погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанцій про те, що спір у цій справі виник, який виник з приводу рішення АМК, пов`язаного з розглядом справи про порушення законодавства про захист економічної конкуренції, належить до юрисдикції адміністративних судів, оскільки вказаний спір підлягає розгляду за правилами ГПК України.

6.30. Суд вважає необґрунтованими посилання судів на положення частини другої статті 74 статті Закону України "Про виконавче провадження" та зазначає, що у постанові від 13.03.2019 у справі № 920/149/18 Велика Палата Верховного Суду вирішуючи виключну правову проблему для забезпечення розвитку та формування єдиної правозастосовчої практики, зокрема, щодо співвідношення норм ГПК України та норм статті 74 статті Закону України "Про виконавче провадження", як загальної і спеціальної зазначила, зокрема, що: "згідно із частиною першою статті 3 ГПК України судочинство в господарських судах здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, законів України "Про міжнародне приватне право", "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Отже, за змістом цієї норми при здійсненні судочинства господарський суд керується положеннями ГПК України, а не Законом України від 02 червня 2016 року № 1404-VІІІ "Про виконавче провадження".

6.31. У контексті доводів касаційної скарги Комітету та висновків судів першої та апеляційної інстанції Суд вважає за необхідне зазначити, що акт державного органу - це юридична форма рішень цього органу, які спрямовані на регулювання тих чи інших суспільних відносин, породжують певні правові наслідки і мають обов`язковий характер для суб`єктів цих відносин. Рішення АМК на виконання якого виданий наказ Комітету є чинним та в силу положень частини другої статті 56 Закону України "Про Антимонопольний комітет України", є обов`язковим до виконання.

6.32. Суд також вважає за необхідне зазначити, що відповідно до положень частини другої статті 56 Закону України "Про захист економічної конкуренції", рішення та розпорядження органів Антимонопольного комітету України, голів його територіальних відділень є обов`язковими до виконання. Рішення та розпорядження органу Антимонопольного комітету України набирають чинності з дня їх прийняття.

6.33. Частина восьма статті 56 цього Закону визначає, що у разі якщо протягом строку, встановленого абзацом першим частини третьої цієї статті, рішення органу Антимонопольного комітету України не виконується, Голова Антимонопольного комітету України, голова територіального відділення Антимонопольного комітету України видає наказ про примусове виконання рішення органу Антимонопольного комітету України, прийнятого за результатами розгляду справи про порушення законодавства про захист економічної конкуренції, у тому числі про стягнення штрафу.

6.34. Положення частини першої статті 57 Закону України "Про захист економічної конкуренції" визначають, що рішення, прийняті адміністративною колегією територіального відділення Антимонопольного комітету України, державним уповноваженим Антимонопольного комітету України, адміністративною колегією Антимонопольного комітету України у справах про порушення законодавства про захист економічної конкуренції, у заявах, справах про узгоджені дії, можуть бути перевірені за заявою осіб, які брали участь у справі, або за власною ініціативою у порядку, встановленому Антимонопольним комітетом України.

6.35. Наведені вище положення статті 57 Закону України "Про захист економічної конкуренції" свідчать, що перевірка рішень у справах про порушення законодавства про захист економічної конкуренції та у заявах відноситься до виключної компетенції органів АМК, у т.ч. і перевірка щодо стану їх виконання, а в положеннях пункту 7 статті 20 ГПК України міститься вказівка щодо підсудності спору господарському суду.

6.36. Отже, вже сам факт незгоди Комітету щодо вчинених виконавцем дій з прийняття постанови від 13.03.2026 про закінчення виконавчого провадження ВП № 79959918 у виконанні його наказу на підставі пункту 9 частини першої статті 39 Закону України "Про виконавче провадження", свідчить про те, що між сторонами на цей час не врегульовано в правовому полі правове питання щодо виконання Департаментом, зокрема, його зобов`язальної частини, на підставі чого АМК і було подано позов у цій справі.

6.37. Суди першої та апеляційної інстанції зазначеного не врахували.

6.38. Отже, оскаржувані судові рішення у цій справі ухвалені з порушенням норм процесуального права. Суд вважає, що висновки судів першої та апеляційної інстанції про відмову Комітету у відкритті провадження за позовом АМК до Мінюсту про визнання протиправною та скасування постанови органу державної виконавчої служби на підставі положень пункту 1 частини першої статті 175 ГПК України є передчасними. Зокрема, в силу того, що про відповідне суди виснували не врахувавши положення пункту 7 частини першої статті 20 ГПК України.

6.39. З огляду на зазначене, колегія суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду дійшла висновку про наявність підстав для задоволення касаційної скарги АМК, скасування оскаржуваних судових рішень та направлення справи до суду першої інстанції для продовження розгляду зі стадії вирішення питання про відкриття провадження у справі

6.40. Доводи Мінюсту, викладені у відзиві на касаційну скаргу спростовуються викладеним у цій постанові.

6.41. Верховний Суд, враховуючи рішення ЄСПЛ від 10.02.2010 у справі "Серявін та інші проти України" та від 28.10.2010 у справі "Трофимчук проти України", зазначає, що скаржнику надано вичерпну відповідь на всі істотні, вагомі питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

7. Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
7.1. Відповідно до пункту 2 частини першої статті 308 ГПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій повністю або частково і передати справу повністю або частково на новий розгляд, зокрема, за встановленою підсудністю або для продовження розгляду.

7.2. Підставою для скасування судових рішень суду першої та апеляційної інстанцій і направлення справи для продовження розгляду є порушення норм матеріального чи процесуального права, що призвели до постановлення незаконної ухвали суду першої інстанції та (або) постанови суду апеляційної інстанції, що перешкоджають подальшому провадженню у справі (частина шоста статті 310 ГПК України).

7.3. Враховуючи викладене, касаційна скарга Комітету підлягає задоволенню, а оскаржувані судові рішення підлягають скасуванню з направленням справи до суду першої інстанції для продовження розгляду зі стадії вирішення питання про відкриття провадження у справі.

8. Судові витрати
8.1. Оскільки оскаржувані судові рішення підлягають скасуванню з направленням справи до суду першої інстанції для продовження розгляду зі стадії вирішення питання про відкриття провадження у справі, то розподіл судових витрат судом касаційної інстанції не здійснюється.

Керуючись статтями 300, 301, 308, 310, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу Антимонопольного комітету України задовольнити.

2. Ухвалу Господарського суду міста Києва 27.05.2026 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 06.07.2026 у справі № 910/6008/26 скасувати.

3. Справу № 910/6008/26 направити до Господарського суду міста Києва для продовження розгляду зі стадії вирішення питання про відкриття провадження у справі.

Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя І. Бенедисюк

Суддя Ю. Власов

Суддя Т. Малашенкова