ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 серпня 2026 року
м. Київ

справа № 756/15374/17
провадження № 61-15581св23

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: 
Грушицького А. І. (суддя-доповідач), Литвиненко І. В., Петрова Є. В., 

учасники справи:
позивач - акціонерне товариство «Державний ощадний банк України»,
відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , 
треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Соколов Олександр Євгенович, служба у справах дітей Оболонської районної в м. Києві державної адміністрації, ОСОБА_3 , в інтересах якого діє законний представник ОСОБА_2 , ОСОБА_4 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні касаційну скаргу акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» на рішення Оболонського районного суду міста Києва від 09 березня 2023 року, ухвалене під головуванням судді Ткач М. М., та постанову Київського апеляційного суду від 18 жовтня 2023 року у складі колегії суддів Болотова Є. В., Кулікової С. В., Музичко С. Г.

у справі за позовом акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Соколов Олександр Євгенович, служба у справах дітей Оболонської районної в м. Києві державної адміністрації, ОСОБА_3 , в інтересах якого діє законний представник ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , про визнання недійсним договору дарування частини квартири.
Короткий зміст позовних вимог 

У листопаді 2017 року акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» (далі - АТ «Державний ощадний банк України», банк) звернулось до суду із вказаним позовом.

В обґрунтування позову вказувало, що 07 жовтня 2011 року АТ «Державний ощадний банк України» та приватне підприємство «Спецзовнішкомплект» 
(далі - ПП «Спецзовнішкомплект»), співзасновником якого була ОСОБА_2 , уклали договір кредитної лінії № 5, за умовами якого банк надав позичальнику кредит у вигляді мультивалютної відновлювальної кредитної лінії з максимальним лімітом кредитування у розмірі 37 500 000 грн.

07 жовтня 2011 року на забезпечення виконання зобов`язань за вказаним договором кредитної лінії № 5 АТ «Державний ощадний банк України», ПП «Спецзовнішкомплект» та ОСОБА_1 уклали договір поруки, за умовами якого ОСОБА_1 , як поручитель, зобов`язався солідарно з позичальником відповідати перед банком за виконання зобов`язання за вказаним договором кредитної лінії № 5.

03 вересня 2013 року ОСОБА_2 , перебуваючи у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_1 , надала нотаріально посвідчену заяву про свою згоду на укладення договору поруки ОСОБА_1 з АТ «Державний ощадний банк України» на забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором.

05 вересня 2013 року АТ «Державний ощадний банк України» 
та ПП «Спецзовнішкомплект» уклали договір кредитної лінії № 4, за умовами якого банк надав позичальнику кредит у вигляді відновлювальної кредитної лінії з максимальним лімітом кредитування 22 000 000 грн.

05 вересня 2013 року на забезпечення виконання зобов`язань за вказаним договором кредитної лінії № 4 АТ «Державний ощадний банк України», ПП «Спецзовнішкомплект» та ОСОБА_1 уклали договір поруки № 1, за умовами якого ОСОБА_1 , як поручитель, зобов`язався солідарно з позичальником відповідати перед банком за виконання зобов`язання за вказаним договором кредитної лінії № 5.

Оболонський районний суд м. Києва рішенням від 12 серпня 2016 року у справі № 756/217/15-ц частково задовольнив позов АТ «Державний ощадний банк України» та стягнув з ОСОБА_1 на користь АТ «Державний ощадний банк України» 91 917 821,84 грн. У задоволенні іншої частини позову відмовив.

Апеляційний суд м. Києва рішенням від 16 листопада 2016 року у справі № 756/217/15-ц апеляційні скарги АТ «Державний ощадний банк України» задовольнив, рішення Оболонського районного суду м. Києва від 12 серпня 2016 року у частині вирішення позовних вимог про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат скасував. Стягнув з ОСОБА_1 на користь АТ «Державний ощадний банк України» 9 626 230,50 грн - 3 % річних та інфляційні втрати. У решті рішення суду залишив без змін. 

Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ ухвалою від 05 липня 2017 року у справі № 756/217/15-ц касаційну скаргу представника ОСОБА_1 задовольнив, рішення Оболонського районного суду м. Києва від 12 серпня 2016 року та рішення апеляційного суду м. Києва 
від 16 листопада 2016 року скасував, справу направив на новий розгляд до суду першої інстанції (провадження № 6-32606св16).

Верховний Суд України постановою від 13 вересня 2017 року у справі 
№ 756/217/15-ц заяву АТ «Державний ощадний банк України» задовольнив, ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 05 липня 2017 року скасував, рішення апеляційного суду м. Києва 
від 16 листопада 2016 року залишив у силі (провадження № 6-1539цc17). 

Державний виконавець відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України постановою 
від 30 листопада 2017 року відкрив виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа, виданого 13 жовтня 2017 року Оболонським районним судом м. Києва № 756/217/15-ц про стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ «Державний ощадний банк України» 101 544 052,34 грн.

ОСОБА_1 грошові кошти банку не повернув.

30 березня 2016 року ОСОБА_1 на підставі нотаріально посвідченого договору дарування частини квартири подарував ОСОБА_2 частку квартири 
АДРЕСА_1 . Право власності 
на частку вказаної квартири зареєстровано за ОСОБА_2 , що підтверджується записом про державну реєстрацію права власності, внесеним приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Соколовим О. Є. на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 30 березня 2016 року індексний № 29022935.

Позивач вважав, що договір дарування вчинено відповідачами без реального наміру створення його сторонами правових наслідків, оскільки укладений 
з метою уникнення виконання ОСОБА_1 за рахунок предмета цього договору судового рішення у справі № 756/217/15-ц про стягнення з нього кредитної заборгованості. 

З урахуванням викладеного АТ «Державний ощадний банк України» просило суд визнати недійсним договір дарування частини квартири від 30 березня 2016 року та скасувати запис про державну реєстрацію права власності на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 30 березня 2016 року індексний № 29022935.

Короткий зміст рішень судів першої, апеляційної та касаційної інстанцій

Справа розглядалась судами неодноразово.

Оболонський районний суд м. Києва рішенням від 17 лютого 2021 року, яке Київський апеляційний суд постановою від 28 липня 2021 року залишив без змін, позов АТ «Державний ощадний банк України» задовольнив. Визнав недійсним договір дарування частини квартири від 30 березня 2016 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Соколовим О. Є., зареєстрований в реєстрі за № 368. Скасував запис про державну реєстрацію права власності від 30 березня 2016 року, внесений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Соколовим О. Є. на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 30 березня 2016 року індексний № 29022935.

Суд першої інстанції, з висновками якого також погодився апеляційний суд, мотивував рішення тим, що спірний договір дарування частини квартири укладено між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , які були членами сім`ї і не передбачали реального настання правових наслідків, обумовлених спірним правочином, оскільки їх дії були направлені на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно до близького родича дарувальника, а саме - дружини, з метою приховати це майно від виконання у майбутньому за його рахунок судового рішення про стягнення кредитної заборгованості.

Верховний Суд постановою від 17 листопада 2021 року касаційну скаргу представника ОСОБА_2 задовольнив частково. Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 17 лютого 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 28 липня 2021 року скасував, справу передав на новий розгляд до суду першої інстанції.

Верховний Суд мотивував постанову тим, що суди першої та апеляційної інстанцій неповно з`ясували обставини справи та не надали належної оцінки доказам. Зокрема, не встановили, чи існували на момент укладення договору дарування будь-які обтяження або заборони щодо спірної квартири, не перевірили доводи відповідачів про набуття права власності, поділ квартири між подружжям та укладення попередньої угоди, відповідно до якої дарування частки квартири здійснювалося на виконання домовленостей щодо утримання дітей після розірвання шлюбу. 

Верховний Суд також вказав, що суди не дослідили посилання ОСОБА_1 на те, що метою такого правочину було виконання ним своїх батьківських обов`язків щодо забезпечення неповнолітніх дітей і не врахували, що договір дарування було укладено до ухвалення рішення про стягнення боргу та за відсутності заходів забезпечення позову. 

Оболонський районний суд м. Києва рішенням від 09 березня 2023 року, яке Київський апеляційний суд постановою від 18 жовтня 2023 року залишив без змін, у задоволенні позову відмовив.

Суд першої інстанції, з висновками якого також погодився й апеляційний суд, мотивував рішення відсутністю у матеріалах справи доказів фіктивності спірного договору дарування, а також того, що сторони цього договору не мали наміру створити правові наслідки, обумовлені ним. Доводи позивача ґрунтуються на припущеннях, що суперечить вимогам статті 81 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України). 

Суди встановили, що укладенню договору дарування передували договір про поділ спільного майна подружжя, за яким кожному з відповідачів належало по частці квартири, та угода, відповідно до якої дарування частки квартири здійснювалося на виконання обов`язку батька щодо забезпечення неповнолітніх дітей у зв`язку з розірванням шлюбу. 

Місцевий суд зазначив, що укладення правочину між подружжям відповідає положенням цивільного та сімейного законодавства, а сам факт перебування сторін у шлюбі не свідчить про фіктивність договору. При цьому на момент укладення договору квартира не перебувала під арештом, забороною чи іншим обтяженням, рішення суду про стягнення заборгованості ще не було ухвалено, а заходи забезпечення позову не застосовувалися. Суд дійшов висновку, що спірний договір був спрямований на реальне настання правових наслідків та підстав для визнання його недійсним не встановлено. 

Короткий зміст вимог касаційної скарги

01 листопада 2023 року Колісник О. В., який діє від імені АТ «Державний ощадний банк України», подав до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 09 березня 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 18 жовтня 2023 року у вказаній справі.

У касаційній скарзі, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове, яким позовні вимоги АТ «Державний ощадний банк України»задовольнити.

Рух касаційної скарги в суді касаційної інстанції 

Верховний Суд ухвалою від 07 листопада 2023 року відкрив касаційне провадження у справі, витребував її з Оболонського районного суду м. Києва. 

30 листопада 2023 року справу передано колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду в складі суддів: Грушицького А. І. (суддя-доповідач), Литвиненко І. В., Петрова Є. В.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 

В касаційній скарзі заявник посилається на пункти 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України.

Обґрунтовуючи наявність підстави для оскарження судових рішень, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України, АТ «Державний ощадний банк України» посилається на неврахування апеляційним судом висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц. Наголошує, що при укладенні оспорюваного правочину воля сторін не відповідала зовнішньому її прояву та вони не передбачали реального настання правових наслідків, обумовлених вказаними правочинами, їх дії вчинені на перехід права власності на нерухоме майно з метою приховання майна від виконання в майбутньому судового рішення про стягнення грошових коштів з ОСОБА_1 .

Вказує на необхідність врахування при вирішенні спору висновку Верховного Суду, викладеного у постановах від 24 липня 2019 року у справі № 405/1820/17, 
від 25 травня 2021 року у справі № 750/5751/20-ц, від 15 вересня 2021 року у справі № 310/2529/20 стосовно того, що не виключається визнання договору недійсним, направленого на уникнення звернення стягнення на майно боржника на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 Цивільного кодексу України, далі - ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України).

Зазначає також про те, що залишаючи в силі рішення суду першої інстанції, апеляційний суд не застосував положення частини першої статті 190 Сімейного кодексу України (далі - СК України) та не врахував висновок щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладений у постанові Верховного Суду від 27 травня 2020 року у справі № 712/4702/19. Звертає увагу, що оспорюваний договір дарування укладений відповідачами не з метою врегулювати питання виконання ОСОБА_1 своїх батьківських обов`язків, а задля приховання майна від наступного звернення стягнення на нього в рахунок погашення боргу за невиконаним зобов`язанням, та, в силу вимог статті 190 СК України, частини третьої статті 13, частин першої, п`ятої статті 203, статей 215, 234 ЦК України, підлягає визнанню недійсним.

Обґрунтовуючи наявність підстави для оскарження судових рішень, передбаченої пунктом 4 частини другої статті 389 ЦПК України, заявник посилається на те, що суди першої та апеляційної інстанцій не надали оцінку доказам, які містяться в матеріалах справи, зокрема, щодо обізнаності ОСОБА_1 про поданий до нього банком позов про стягнення заборгованості, безоплатного відчуження майна на користь дружини, оскільки в момент укладення оспорюваного правочину ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебували у зареєстрованому шлюбі. 

Доводи інших учасників справи

У грудні 2023 року до Верховного Суду через систему «Електронний суд» надійшов відзив на касаційну скаргу від ОСОБА_2 , поданий її представником, який містить посилання на необґрунтованість доводів касаційної скарги та відсутність підстав для скасування оскаржуваних рішень судів першої та апеляційної інстанцій. У відзиві наголошується на тому, що відповідачі реалізували своє право, передбачене нормами статей 64, 181 СК України, шляхом укладення угоди, за умовами якої ОСОБА_1 взяв на себе зобов`язання подарувати ОСОБА_2 частини квартири, а ОСОБА_2 , в свою чергу - зобов`язалась не стягувати з нього аліменти на утримання двох неповнолітніх на той час дітей. 

Фактичні обставини справи

07 жовтня 2011 року АТ «Державний ощадний банк України» 
та ПП «Спецзовнішкомплект», співзасновником якого була ОСОБА_2 , уклали договір кредитної лінії № 5, за умовами якого банк надав позичальнику кредит у вигляді мультивалютної відновлювальної кредитної лінії з максимальним лімітом кредитування у розмірі 37 500 000 грн.

07 жовтня 2011 року на забезпечення виконання зобов`язань за вказаним договором кредитної лінії № 5 АТ «Державний ощадний банк України», ПП «Спецзовнішкомплект» та ОСОБА_1 уклали договір поруки № 1, за умовами якого ОСОБА_1 , як поручитель, зобов`язався солідарно з позичальником відповідати перед банком за виконання зобов`язання за вказаним договором кредитної лінії № 5.

03 вересня 2013 року ОСОБА_2 , перебуваючи у зареєстрованому шлюбі 
з ОСОБА_1 , надала нотаріально посвідчену заяву про свою згоду на укладення ОСОБА_1 договору поруки з АТ «Державний ощадний банк України» у забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором.

05 вересня 2013 року АТ «Державний ощадний банк України» 
та ПП «Спецзовнішкомплект» уклали договір кредитної лінії № 4, за умовами якого банк надав позичальнику кредит у вигляді відновлювальної кредитної лінії з максимальним лімітом кредитування 22 000 000 грн.

05 вересня 2013 року на забезпечення виконання зобов`язань за вказаним договором кредитної лінії № 4 АТ «Державний ощадний банк України», ПП «Спецзовнішкомплект» та ОСОБА_1 уклали договір поруки № 1, за умовами якого ОСОБА_1 , як поручитель, зобов`язався солідарно з позичальником відповідати перед банком за виконання зобов`язання за вказаним договором кредитної лінії № 5.

28 березня 2016 року відповідачі уклали угоду, згідно якої ОСОБА_1 зобов`язується подарувати ОСОБА_2 свою частину квартири за адресою: АДРЕСА_2 ; ОСОБА_2 , в свою чергу, після виконання ОСОБА_1 обов`язку подарувати частину квартири, зобов`язується не стягувати з ОСОБА_1 аліменти на утримання двох неповнолітніх дітей.

30 березня 2016 року ОСОБА_1 на підставі нотаріально посвідченого договору дарування частини квартири подарував ОСОБА_2 частку квартири АДРЕСА_3 . 

Оболонський районний суд м. Києва рішенням від 12 серпня 2016 року у справі № 756/217/15-ц частково задовольнив позов АТ «Державний ощадний банк України». Стягнув з ОСОБА_1 на користь АТ «Державний ощадний банк України» 91 917 821,84 грн. 

Апеляційний суд м. Києва рішенням від 16 листопада 2016 року у справі № 756/217/15-ц апеляційну скаргу АТ «Державний ощадний банк України» задовольнив, апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_5 відхилив. Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 12 серпня 2016 року у частині вирішення позовних вимог про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат скасував. Стягнув з ОСОБА_1 на користь АТ «Державний ощадний банк України» 9 626 230,50 грн - 3 % річних та інфляційні втрати. У решті рішення залишив без змін. 

Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ ухвалою від 05 липня 2017 року у справі № 756/217/15-ц касаційну скаргу представника ОСОБА_1 задовольнив, рішення Оболонського районного суду м. Києва від 12 серпня 2016 року та рішення апеляційного суду м. Києва 
від 16 листопада 2016 року скасував, справу направив на новий розгляд до суду першої інстанції (провадження № 6-32606св16).

Верховний Суд України постановою від 13 вересня 2017 року у справі 
№ 756/217/15-ц заяву АТ «Державний ощадний банк України» задовольнив, ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 05 липня 2017 року скасував, рішення апеляційного суду м. Києва 
від 16 листопада 2016 року залишив у силі (провадження № 6-1539цc17). 

30 листопада 2017 року постановою державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України відкрито виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа, виданого 13 жовтня 2017 року Оболонським районним судом м. Києва № 756/217/15-ц про стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ «Державний ощадний банк України» 101 544 052,34 грн. 

Оболонський районний суд м. Києва ухвалою від 09 листопада 2020 року у справі № 756/217/15-ц заяву ОСОБА_1 задовольнив, рішення Оболонського районного суду м. Києва від 12 серпня 2016 року скасував за нововиявленими обставинами та призначив справу у підготовче судове засідання. 

Київський апеляційний суд постановою від 28 лютого 2023 року у справі № 756/217/15-ц рішення Оболонського районного суду м. Києва від 04 жовтня 2022 року та ухвалу Оболонського районного суду м. Києва від 09 листопада 2020 року скасував та ухвалив нове судове рішення. У задоволенні заяви 
ОСОБА_1 про перегляд рішення Оболонського районного суду м. Києва 
від 12 серпня 2016 року за нововиявленими обставинами відмовив. Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 12 серпня 2016 року залишив у силі.

З Єдиного державного реєстру судових рішень, який є загальнодоступним, вбачається, що Верховний Суд постановою від 04 жовтня 2023 року постанову Київського апеляційного суду від 28 лютого 2023 року скасував, а справу направив на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Під час нового розгляду Київський апеляційний суд постановою від 06 лютого 2024 року апеляційні скарги АТ «Державний ощадний банк України» та ОСОБА_1 залишив без задоволення, а рішення Оболонського районного суду м. Києва від 04 жовтня 2022 року - без змін.

Верховний Суд постановою від 25 лютого 2026 року ухвалу Оболонського районного суду м. Києва від 09 листопада 2020 року, рішення Оболонського районного суду м. Києва від 04 жовтня 2022 року та постанову Київського апеляційного суду від 06 лютого 2024 року скасував. Заяву ОСОБА_1 про перегляд рішення Оболонського районного суду м. Києва від 12 серпня 2016 року за нововиявленими обставинами залишив без розгляду.

Київський апеляційний суд ухвалою від 03 червня 2026 року відкрив провадження за заявою представника ОСОБА_1 про перегляд за нововиявленими обставинами рішення Оболонського районного суду м. Києва від 12 серпня 2016 року та постанови Київського апеляційного суду від 16 листопада 2016 року у справі № 756/217/15-ц. Призначив справу до розгляду на 01 вересня 2026 року.

Позиція Верховного Суду

Згідно із частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги та аргументи відзиву на касаційну скаргу, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки їх ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права 

Згідно з частиною першою статті 15 ЦК України кожна особа має на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені частиною другою статті 16 ЦК України.

У разі порушення (невизнання, оспорювання) суб`єктивного цивільного права чи інтересу у потерпілої особи виникає право на застосування конкретного способу захисту. Цим правом на застосування певного способу захисту і є права, які існують у рамках захисних правовідносин. Тобто спосіб захисту реалізується через суб`єктивне цивільне право, яке виникає та існує в рамках захисних правовідносин (зобов`язань).

Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна (стаття 317 ЦК України).

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України).

За змістом статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, 
що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини, інші юридичні факти.

Згідно з частинами першою та другою статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Частиною першою статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

За договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність (частина перша статті 717 ЦК України).

Згідно з частинами першою-третьою, п`ятою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Статтею 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Виходячи зі змісту статті 215 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненим правочином.

Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним (частина третя статті 215 ЦК України), спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав (див. пункт 53 постанови Верховного Суду у складі суддів Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 19 лютого 2021 року у справі № 904/2979/20, постанову Верховного Суду України від 25 травня 2016 року у справі № 6-605цс16).

Звертаючись в суд із цим позовом, АТ «Державний ощадний банк України» недійсність укладеного між відповідачами договору дарування частини квартири обґрунтовувало спрямованістю дій його сторін на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно до близького родича з метою приховати майно від виконання в майбутньому за його рахунок судового рішення про стягнення грошових коштів та покликалось на норму статті 234 ЦК України (Правові наслідки фіктивного правочину). 

Частинами першою, другою статті 234 ЦК України встановлено, що фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаний; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків.

Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторони не вчинили будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, 
що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки.

Аналогічні висновки викладено у постанові Верховного Суду України від 21 січня 2015 року у справі № 6-197цс14, постанові Верховного Суду від 15 травня 2019 року у справі № 723/405/17.

Направляючи справу на новий розгляд до суду першої інстанції, Верховний Суд у постанові від 17 листопада 2021 року, серед іншого, зазначив про те, що суди, ухвалюючи оскаржувані рішення: не встановили, чи доведено позивачем фіктивність договору дарування, зокрема наявність умислу сторін укласти правочин без наміру створення правових наслідків; не дослідили обставини укладення договору дарування, у тому числі мету його укладення, попередні дії відповідачів щодо поділу майна та забезпечення інтересів дітей; не перевірили доводи відповідачів про те, що договір дарування був укладений для виконання батьківських обов`язків та врегулювання майнових відносин між подружжям; не з`ясували наявність чи відсутність обмежень щодо спірного майна (обтяжень, арештів, заборон на момент укладення договору). 

Зміст оскаржуваних рішень судів першої та апеляційної інстанцій дає підстави для висновку, що при новому розгляді справи суди врахували висновки та вказівки Верховного Суду, дослідили відповідні докази з метою встановлення дійсних обставин справи та надали їм належну правову оцінку.

Суд першої інстанції, з яким також обґрунтовано погодився й апеляційний суд, дослідив обставини, які передували укладенню спірного договору дарування, а саме укладення між відповідачами договору про поділ майна подружжя та угоди щодо передачі частки квартири. Суд надав оцінку доводам відповідачів 
про те, що метою укладення правочину було виконання батьківських обов`язків щодо забезпечення неповнолітніх дітей та врегулювання майнових відносин між подружжям у зв`язку з розірванням шлюбу. Суди також встановили відсутність обтяжень, арештів, заборон чи інших обмежень щодо спірного майна на момент укладення спірного договору.

Також, враховуючи відсутність у матеріалах справи належних та допустимих доказів умислу відповідачів на укладення договору дарування без наміру створення правових наслідків, обумовлених цим правочином, суди дійшли обґрунтованого висновку про недоведеність позовних вимог.

Доводи касаційної скарги про те, що суди першої та апеляційної інстанцій не надали належної оцінки доказам щодо обізнаності ОСОБА_1 про звернення банку з позовом про стягнення заборгованості, безоплатного відчуження ним майна на користь дружини та перебування сторін договору дарування у зареєстрованому шлюбі, колегія суддів Верховного Суду відхиляє.

Суди встановили, що до укладення договору дарування відповідачі уклали договір про поділ майна подружжя та угоду, відповідно до якої передача частки квартири була пов`язана із врегулюванням майнових відносин між подружжям у зв`язку з розірванням шлюбу та виконанням ОСОБА_1 обов`язків щодо утримання неповнолітніх дітей.

Сам по собі факт перебування сторін правочину у зареєстрованому шлюбі, безоплатність передачі майна чи обізнаність дарувальника про наявність судового спору не свідчать про фіктивність правочину та не підтверджують відсутність у сторін наміру створити правові наслідки, обумовлені договором дарування.

У цій справі суди дослідили наявні докази та встановили відсутність підстав вважати, що відповідачі, укладаючи договір дарування, діяли без наміру створити передбачені ним правові наслідки. Навпаки, місцевий суд, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, встановив послідовність дій відповідачів, які передували укладенню спірного правочину, що свідчить про реальність їх намірів щодо врегулювання сімейних та майнових відносин.

Верховний Суд відхиляє аргументи касаційної скарги щодо незастосування апеляційним судом висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц, у постановах Верховного Суду від 24 липня 2019 року у справі № 405/1820/17, від 25 травня 2021 року у справі № 750/5751/20-ц, від 27 травня 2020 року у справі № 712/4702/19 та від 15 вересня 2021 року у справі № 310/2529/20, оскільки висновки у цих справах і у справі, яка переглядається, а також встановлені судами фактичні обставини, що формують зміст правовідносин, є різними, у кожній із зазначених справ суди виходили з конкретних обставин справи та фактично-доказової бази з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності.

Отже, доводи касаційної скарги не спростовують зроблені у справі висновки, які обґрунтовано викладені у мотивувальних частинах оскаржуваних судових рішень.

Щодо клопотання про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду

До касаційної скарги АТ «Державний ощадний банк України» додано клопотання про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду, з посиланням на необхідність відступити від висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 17 листопада 2021 року у цій справі.

Відповідно до частин першої - п`ятої статті 403 ЦПК України суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії суддів, передає справу на розгляд палати, до якої входить така колегія, якщо ця колегія вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Верховного Суду у складі колегії суддів з цієї ж палати або у складі такої палати. Суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії суддів або палати, передає справу на розгляд об`єднаної палати, якщо ця колегія або палата вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Верховного Суду у складі колегії суддів з іншої палати або у складі іншої палати чи об`єднаної палати. Суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії суддів, палати або об`єднаної палати, передає справу на розгляд Великої Палати, якщо така колегія (палата, об`єднана палата) вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Верховного Суду у складі колегії суддів (палати, об`єднаної палати) іншого касаційного суду. Суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії суддів, палати або об`єднаної палати, передає справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, якщо така колегія (палата, об`єднана палата) вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Великої Палати. Суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії або палати, має право передати справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, якщо дійде висновку, що справа містить виключну правову проблему і така передача необхідна для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики.

Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що для передання справи на розгляд палати, об`єднаної палати, Великої Палати Верховного Суду необхідна одночасна наявність підстав, визначених процесуальним законом, зокрема, існування виключної правової проблеми та необхідності формування єдиної правозастосовчої практики, необхідності відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Верховного Суду у складі колегії суддів цієї ж палати або у складі такої палати, у складі іншої палати чи об`єднаної палати, а також у складі іншого касаційного суду.

Аналіз змісту клопотання про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду, а також матеріалів справи свідчить про відсутність виключної правової проблеми у цій справі. Особа, яка звернулася із клопотанням, не навела у чому саме полягає виключна правова проблема та яким чином передача справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду сприятиме розвитку права та формуванню єдиної правозастосовчої практики. 

Відступати від правового висновку, викладеного Верховним Судом у цій же справі під час перегляду попередньо ухвалених судових рішень, є неможливим з огляду на те, що ухвалене судове рішення вже реалізовано прийняттям нового судового рішення судами першої та апеляційної інстанцій. 

Тому Верховний Суд відмовляє в задоволенні клопотання.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

З огляду на вказане колегія суддів вважає, що касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення судів першої та апеляційної інстанцій - без змін, оскільки доводи касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, висновків судів першої та апеляційної інстанцій не спростовують.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпунктів «б», «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції має вирішити питання щодо нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку із розглядом справи у суді першої інстанції та апеляційної інстанції, - у разі скасування рішення та ухвалення нового рішення або зміни рішення; щодо розподілу судових витрат, понесених у зв`язку із переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки у задоволенні касаційної скарги відмовлено, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, немає. Судові витрати, понесені у зв`язку із переглядом справи у суді касаційної інстанції, покладаються на особу, яка подала касаційну скаргу.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні клопотання акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду відмовити.

Касаційну скаргу акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» залишити без задоволення.

Рішення Оболонського районного суду міста Києва від 09 березня 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 18 жовтня 2023 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: | А. І. Грушицький   І. В. Литвиненко   Є. В. Петров